 Benvinguts a tothom que estigui seguint això, segurament, amb el xip de treure profit d'aquesta xerrada. Ja us aviso que serà una xerrada express, però amb molt de valor, perquè tenim gent molt potent i és un perfil molt diferent. Jo crec que podem treure moltíssimes coses. La marca personal digital, diríem, és un tema clau molt interessant, però que té molts posicionaments. És, diríem, bastant subjectiu. Tots tenim en compte la importància de la reputació digital, de l'emprente digital, el nostre rastre que deixem a la xarxa. Però, en general, com ser neguit, ho donem tot a les xarxes socials o construïm la nostra pàgina web, la nostra seu, el nostre blog, és una de les coses que s'engenera. L'atenció és un recurs escàs i hem de treballar perquè ens vegin. L'economia de l'atenció és un valor molt preuat, però hem de ser molt actius, hem de aconseguir això, cridar tant l'atenció, hem de ser molt constants, o simplement hem d'aplicar el menys més, fer molt contingut de valor perquè se'ns conegui per aquell contingut i no cal tenir aquesta activitat frenètica, aquesta diríem ansietat digital. Tenir presència en digital, que la surt sura a compte, són altres preguntes que deixo a l'aire perquè vosaltres ho penseu, ens podeu deixar també les preguntes al chat i per l'exposició dels nostres convidats. De fet, són preguntes amb opinions diferents i per això avui tenim perfils diferents que poden aportar fins i tot punts de vista diferents i això farà que tots els que ens esteu escoltant que feu d'aquí d'allà i podeu construir la vostra pròpia criteri, que diríem que cadascú pot construir la manera en què vol estar les xarxes. De fet, una altra de les preguntes clau és, haig de tenir el control del que surta les xarxes o si faig bons continguts, tot això ja estarà ordenat? Per tant, és un tema que és molt llarg. Els presento la primera persona és en Josep Lluís Martí, és professor del Departament de Dret, expert en filosofia del dret. Si poses a Google Josep Lluís Martí, la paraula predictiva és UPF. Jo penso que això és bo. I de seguida et surt el seu compte de Twitter on és molt actiu. És un exemple de bona marca personal. De fet, a Twitter és curador de continguts, jo diria. Entren conversa, aporta coneixements de valor. Hauríem de saber si aquest era el seu objectiu i de quina manera treballa la marca personal i quina importància li dona o és el fet que realment no ho acaba controlant, però li acaba sortint bé per què el que fas de valor. Josep Lluís, endavant. La veritat és que mai m'havia plantejat que hi hagués tal cosa com la marca personal, encara menys la marca digital, i això no era volgut. Vaig estar un temps al meu compte de Twitter amb una activitat baixa com la majoria dels usuaris de Twitter. I de fet, en el meu cas personal, vaig començar a escriure més sovint i també ha tingut més ressò i ha entrat en una mica més de públic de seguidors. L'any 2017, també els aconteixements que passaven, també acompanyaven a que generés molta necessitat de saber, de tenir anàlisi política i anàlisi jurídica i si pot ser combinar aquests dues perspectives, que és el que jo he fet sempre, perquè jo vaig estudiar dret, lliç en set en dret, després vaig doctorar-me en polítiques i he treballat sobre temes de democràcia i de participació, amb el qual, evidentment, el 2017 no podia estar callat. I llavors em vaig trobar una mica per la meva sorpresa, una mica un ressò que jo no m'esperava, per tant, no era volgut en un primer moment. El que sí és cert, pensant en termes de marca, és que tot i que jo no era conscient del que estava començant a succeir, el que sí és cert és que, a partir de bastant al principi, vaig marcar uns objectius que per mi eren importants i que, si no els hagués pogut complir, segurament, no hagués seguit a Twitter. I un d'ells és intentar publicar efectivament continguts de qualitat amb valor afegit, com tu deies. Per mi això és fonamental, perquè, si no, no perdria el temps, francament, a la xarxa. I el segon, per qüestió de caràcter personal, però també perquè m'he dedicat tota la meva vida a investigar sobre la deliberació pública i sobre la democràcia deliberativa, vaig intentar modestament, des del meu petit recor i amb el meu granet de sorra, vaig intentar que el nivell de la discussió pública fos més alt. I per això, si potser un tret que jo associaria a tot això, ho parlo retrospectivament, perquè en aquell moment no ho descrivien aquests termes, però si hi ha algun tret que jo personalment destacaria del meu intent, després me'n sortiré o no, però del meu intent de gestió, de comunicació i de divulgació de continguts a la xarxa, és justament aquesta actitud oberta de discutir no només poso la meva opinió i plantejo, a més, faig fills molt llargs, a vegades massa llargs sempre m'ho diuen, però, si no, que, a més, si algú s'enganxa a discutir amb mi, sempre que sigui sobre la base d'arguments, jo també respon i ha sigut, des del principi, una prioritat per mi, entrar en el debat i intentar millorar-ho a portar el debat en la mesura que jo pogués. Suposo que tu, a la pregunta o al comentari aquest de... A Twitter tothom insulta i tothom es baralla, deus pensar, depèn de quina bombolla tinguis tu a Twitter, perquè hi ha fills molt interessants i si tu segueixes agent que té fills interessants, igual insults no en trobes, saps d'acord? Absolutament. A veure, com tothom que té una certa rellevant si impacta alguns dels missatges que escriu, a vegades he rebut insults massivament, algunes vegades, i és desagradable, això és desagradable per tothom, però també per una banda, Twitter té l'avantatge que pots mutejar o bloquejar usuaris i això et permet anar perfilant una mica l'audiència cap a la que tu utilitges. Jo ho intentava fer molt poc al principi, després em vaig veure obligat a fer-ho malauradament, però no... O sigui, jo crec que hi ha molts Twitter. Aquesta és una de les liçons que tenim de les xarxes. Jo que estic present, diguem, des del 2017, a televisió, ràdio, premsa i xarxes, quasi diria que sóc més lliure quan es crica a les xarxes. I sí, a vegades me'n surten. Ré un moment que t'acostumes, malauradament. Crec, la pell se't fa més gruixuda. Jo crec que això és negatiu, però és una qüestió de supervivència. Però jo sóc més lliure perquè no tinc restriccions d'extensió. Per exemple, crec que m'adreço a una audiència més àmplia, diguem, amb la que puc. O sigui, perquè qui no l'interessa, el meu fill, perquè el millor és massa tècnic, un dia determinat, doncs no té per què llegir-lo. Per tant, em puc permetre un dia escriure sobre una cosa i una altra. Per tant, jo crec que hi ha insults, sense dubte, però també hi ha una altra i, sobretot, i això és per mi molt important, Twitter serà el que els usuaris de Twitter volguem que sigui en part. Després hi ha el tema de l'arquitectura de la plataforma, dels algoritmes que hi ha darrere, etcètera. Però en part nosaltres podem moldejar Twitter per fer que sigui allò que volem que sigui. I jo intento, modestament, que sigui un lloc de liberació. I m'imagino que al principi ho havies fet de forma molt intuitiva, però has acabat tenint un llibre estil propi de com vols que la gent et conegui, perquè tu tens una personalitat, diríem, fora de la xarxa, però a la xarxa i a la teva actitud o s'hi bloquejo o no bloquejo. Aquests són una mena de llibre d'estil que tu t'has fet, a nivell de marca personal? Sí, hi ha una sèrie de regles que he anat adquirint poc a poc. Segur que conformes anava necessitant, perquè no vaig fer mai un plantejament partint de zero, de quina seria aquest llibre d'estil. Però sí que conformament han de necessitar desenvolupar com unes màximes de comportament, la gent et fent. Per exemple, per mencionar-nos un parell, la primera, fonamental, crec que està ampliament compartida per sort, és ser molt respectuós sempre amb tothom. No tinc per què discutir amb ningú i si algú m'insulta o no li respon, però no tinc per què entrar en l'insult o en la discussió barrovera. I això crec que és molt important, perquè si entrem en una vocació de intentar elevar el debat públic, és justament per fer-ho, per crear encara més soroll. I la segona, una potser més sorprenent, que a mi m'ha funcionat molt bé, jo recomano a tothom que l'utilitzi, que és que la gent que m'insulta normalment, no ho faig el 100% de les vegades, però normalment els hi dic, no hauries d'insultar, estàs embrutant la xarxa i això no contribueix en res el debat, si tu creus que aquesta és la teva aportació en el debat, jo crec que això no condugeix en res. Aig de dir que la majoria de la gent em retorna a un insul encara més gran, però hi ha un percentatge, no ho sabria dir quan, potser un 20%, un 15%, de gent que em demana disculpes i em diu, ho sento, m'he calentat en el debat i no volia insultar o si s'ha sentit ho fes, no era la meva intenció. Jo crec que això ja val la pena. Entrar en conversa desactiva, això totalment. Potser el que volen és criar l'atenció. Potser els hi faci cas una mica. Moltes gràcies, després ja respondrem a unes preguntes. L'Anna Freire és professora del Departament de Tecnologies de la Informació i les Comunicacions, experta en intel·ligència artificial i dictada, és dona investigadora i dins de l'àmbit de la tecnologia, per tant, un actiu que cal visibilitzar, i no només aquests dies, sinó tot l'any, no només avui de març. Té diversos premis i reconeixements, precisament és la impulsora del projecte internacional, visibilitzales, amb doble B de human. Si poses a Google Anna Freire, apareixes de seguida també la paraula predictiva UPF, i el primer resultat és el seu web. Això ja m'ha pensat, oh, molt bé, no? Vull dir, primer resultat del web. La seva cell central, on recull tota les seves intervencions, i s'explica ella mateixa qui és, sense dependre de cap xarxa social. Allà veus tot això, que us he dit, a cop d'ull, de forma molt ràpida, i un exemple, també, de control de marca personal, en aquest cas, l'Anna. Jo he vist que ella controla, el que veuen d'ella, la xarxa. És una intenció, això. Explica'ns tu com ho treballes i quina importància li dones. Pare, gràcies, Mariola. Doncs sí, en primer lloc, bueno, decir que no soy experta en temes de marca personal, lo fui haciendo un poco bajo demanda, pero me está funcionando bastante bien, no creo que cualquier persona que se plantee impulsar un poco su marca personal, creo que lo puede conseguir, con más o menos éxito, pero bueno, de momento a mí no me está yendo mal. La idea por la que yo decidí crear la página web y mis perfiles en redes sociales, fue como respuesta esta responsabilidad que tenemos los investigadores de hacer transparencia y conocimiento, no solo a la comunidad académica, sino a la sociedad en general. Y creo que es algo fundamental, que los investigadores hacen, pero me parece muy necesario, sobre todo una sociedad en la que la tecnología cada vez tiene más peso y que mucha gente todavía no comprende, se está generando mucho miedo en torno al tema de la inteligencia artificial, por ejemplo, y creo que los investigadores en estos temas tenemos la responsabilidad de hacer que el público general entienda las implicaciones y los posibles efectos de la tecnología en la sociedad. Y por eso decidí desvincularme en poco de una página académica que generalmente vemos más las publicaciones científicas, los proyectos en los que estamos involucrados, y crear una página web en la que yo misma controlé exactamente lo que difundo y lo que quiero publicar y que sea en un lenguaje que más o menos el público en general, la sociedad en general, pueda entender. Entonces lo hago a través de vídeos, de intervenciones que tengo a lo mejor en otros medios o charlas que doy, que son con un lenguaje muy simple, que todo el mundo puede entender. Y la verdad es que está funcionando bien porque gracias a eso me han surgido incluso nuevas oportunidades de investigación, me han contactado investigadores de otros campos, pero que en cierto modo se relacionaban con la investigación que yo hacía, porque ahora mismo estoy trabajando en el ámbito de la inteligencia artificial aplicada a enfermedades mentales. Entonces en un primer momento me era muy difícil encontrar psicólogos o psicólogas que quisiesen colaborar con nosotros, y desde tener un perfil público incluso algunos me han contactado desde cero, con lo cual para mí ya eso ha sido un éxito total. Y después, bueno, parte de los reconocimientos que he tenido, pues estoy segura de que han sido también por esta imagen profesional, que bueno, ya te digo, no viene de una experiencia muy alta en temas de comunicación. Y por otra parte, quería también animar a la gente a que crease su propia marca, porque aunque yo trabajé en tecnología y puede ser a lo mejor un poco más fácil para mí crear una página web, por ejemplo, hoy en día tenemos muchas herramientas que ya sablo en la primera sesión para crear nuestra propia página web. Incluso Google Sites, puedes crear una página prácticamente como quien edita un documento de texto, y es muy barato conseguir tu propio dominio, pagar tu propio dominio. A lo mejor 10 o 15 euros al año puedes tener tu propio dominio que te da una personalidad propia en lugar de tener tu marca personal asociada a la institución en la que trabajas. Asociado al proyecto Visibilizalas también, ahí sí que me centro más en redes sociales, porque es un proyecto, un concurso internacional destinado a centros de primaria secundaria, Cataluña, España, Latinoamérica, y la primera vía de difusión que tuvimos fue la página de La Pompeo, pero también el Twitter de Visibilizalas. La verdad es que nos impactó mucho porque hacemos un cuestionario cuando los centros se inscriben, y Twitter era el medio de comunicación que más inscripciones nos había traído al concurso. Y, bueno, cruzamos fronteras con Twitter. Parece que a veces estamos en una burbuja pequeña, pero realmente ya están participando centros de cinco países diferentes, de Ecuador, de Venezuela, de México, de Colombia, de España, y cada vez va increscendo. Este año acabamos de cerrar las inscripciones con alrededor de 1.700 estudiantes de todo el mundo. Y sí, el máximo impulsor ha sido desde el minuto cero Twitter. Sí que es verdad que este año tenemos ya un equipo de estudiantes, además de la Facultad de Comunicación, que nos están ayudando un montón también a hacer difusión, ya con llamadas directas a centros y todo, pero hay que decir que seguimos con la línea y que las redes sociales es el medio por el que nos entra mayor número de inscripciones, que es muy importante trabajar este año. Clar, el que ha cambiado muchísimo es que la gente buscaba, entrava a internet i buscava, i ara, sobretot aquestes edats que tu parles, són de trobar la informació a les xarxes socials, perquè no la n'hi ha d'anar a buscar mai, però en canvi, en el cas de la teva marca personal, i tu que domines el Big Data, l'intelligencia artificial i les dades que tenen les xarxes socials, vas dient, i jo vull tenir una pàgina web, suposo, que és amb aquesta idea, no? Sí, exacto. Quiero tener mi propia pàgina web, que ahí yo pueda dar la visión de lo que yo quiero, de lo que yo trabajo y dirigida a la gente que, pues que a lo mejor me puede interesar más, o lo que comentaba antes, exacto, que toda la sociedad tiene también el derecho a saber que se está haciendo investigación, sobre todo los que trabajamos en universidades públicas. I la gent que creu que estan a les xarxes socials ja n'hi ha prou, tu recomanes tenir una pàgina web per fer marca personal, o només a les xarxes? A veure, probablement el punto d'entrada inicial ho faria com una red social, i veure un poco esa interacción, ver cuánto puedes dedicarle a una red social, porque es mucho más fácil. A la hora de crear un perfil en una red social es algo que puedes hacer en 5 minutos. Una pàgina que te puede llevar un poco más, pero igualmente ahora mismo hay plantillas sofisticadas que en una tarde puedes montar una pàgina. Pero sí, igual empezaría por una red social, ver cuánto tiempo le puedes dedicar, porque sí que es verdad que después tienes que estar pendiente de actualizar contenidos y bueno, es algo que lleva su tiempo. Molt bé, gràcies Anna. L'Estero Liberes, ella és proposadora del Departament d'Economia i Empresa i de la gada de sostenibilitat de l'OPF. Si poses Estero Liberes a Google, de seguida et surt la paraula investigadora, si la teva fitxa a l'OPF. L'Estero fa articles d'opinió amb mitjans tradicionals o més aviat convencionals, i es limita a compartir els seus perfils de xarxes aquests articles. Jo crec que l'Estero és un exemple de posar poc contingut, però que sigui de valor. Quan té una cosa que creu que és compartible, ella ho comparteix, però no aquesta regularitat, aquesta ansietat per anar publicant. Explica'ns quina és la teva posició davant les xarxes socials i si això que he vist és la intenció. Sí. De fet, jo vaig començar a escriure el periódico perquè em van trucar un dia que necessitava un article per al cap de 3 o 4 hores. Era un article sobre la vegada taxis, que potser hi ha... doncs tornarem a tenir, no? I el vaig escriure i en aquell moment em van dir tens per fer-ho de Twitter, el van posar. I després em va soptar que vaig rebre les xarxes de tornada pujats de to. I això em va tirar enrere, perquè era el primer article que publicava i el fet d'associar-ho a Twitter, aquesta reacció vaig decidir que preferia que els articles no estiguessin vinculats a Twitter i que després jo ja decidiria si els feia públics o no. Llavors, a mi personalment, vaig molt justa de temps i prefereixo dedicar el temps a escriure, i sobretot en la premsa tradicional que trobo que falten moltes opinions de dones. La premsa econòmica, hi ha moltes opinions d'homes columnistes, però molt poc de dones. I de fet és una de les coses que em van explicar el periódico precisament, que tenien dificultats per trobar dones que fessin un article d'un dia per l'altre, que diu un home mai em dirà que no escriure, en canvi les dones, doncs els costa estar preparades. Llavors vaig dir, doncs, m'hi he de llançar. Llavors, a vegades, escric sobre temes de actualitat o sobre temes que m'interessen a mi i intentar si això serà una mica regular, un cop al mes i anar rolimentant. També, clar, feia referència a un article que és un tema bastant conflictiu. És a dir, que si tu no t'agrada entrar en conversa i no t'agrada frenar trols també, és complicat, no? Els segons quins temes d'escrius. Sí, però de fet aquell, el primer va ser el pitjor. Després ja no he tingut problemes. Has anat a dir un exemple de tema que té moltes anestes i que és super complicat i a més a més hi ha la gent que en sap molt i gent que no en té ni idea. Però la veritat és que... Tu dius no tinc temps, però... Veig que tampoc no t'agrada. Tu creus que no cal? A mi no em cal. Jo, si miro, quin valor m'afegeix a publicar les xarxes, quin valor m'afegeix l'enquedint. Veig que em va millor dedicar temps a llegir un article, a més en profunditat o a fer alguna cosa més de qualitat, perquè si no, normalment, a vegades entro per mirar una cosa, m'hi he passat una hora i de coses no m'aporta i tant valor com el que jo necessito. Creus que anem massa ràpid i que hem de tornar a recuperar el periodisme més lent fet de fototfoc lent i amb més essència? Jo crec que hi ha gent que és molt làgil a l'hora de fills que pensa ràpid, que contesta ràpid, i jo potser necessito, i potser és una cosa, una característica meva, no tothom és igual, necessito pensar-me les coses, formar-me una opinió i Twitter per mi és massa ràpid, llavors no m'hi sento còmode, però jo crec que això és una característica meva i hi ha persones que són molt... Això tots necessitem, jo crec que és una mica... I també vaig amb cura que quan publico alguna cosa tinguis sentit, no vull... Tampoc vull que tinguis certa qualitat, i quan s'escriu un article que ja estàs limitat amb 3.000 caràcters és molt difícil que puguis cobrir-ho tot amb menys caràcters, encara és més difícil. El que deia jo, no? Seguir només, compartir, això ha contingut de valor, que estigui treballat, i això és l'exemple de l'Ester, que segurament també hi ha molts de vosaltres. Bé, Frederic Guerrero Soler, més professor del Departament de Comunicació, experta en xarxes socials. El Frederic és molt activa a Twitter, on és a Roba Guerrero Soler. Si poses el seu nom i un nom composta a Google, et surt de seguida un recull d'articles acadèmics. Un, dos, tres, quatre. Articles acadèmics. I un resum d'últims tweets que ha fet, és a dir, la teva última activitat. Amb un cop d'ull, els resultats ja te n'adones una mica de tot el que fa, ja només amb les cerces de Google, vas pa, pa, pa, i doncs una idea molt general i molt adequada. No sé si aquesta també és la teva idea, Frederic, està buscat, treballes a la teva marca personal o és el resultat de la teva feina, d'anar alimentant el dia a dia les teves xarxes? Bé, et diria que no és buscat i em sorprèn particularment. Perquè jo soc molt més un analista de les xarxes, que no pas algú amb una vocació que tingui uns objectius clars dintre de les xarxes. M'estic més a prop de l'Esther, que no pas del Josep Lluís i de l'Anna. Per estrany que sembli, a mi el que m'agrada és ensenyar als alumnes quines són les millors estratègies per estar presents a les xarxes, però no les aplico particularment. I m'intentaré explicar el per què. Com deies tu, al principi, la presència de les xarxes, i això per la nostra audiència, jo crec que ho deuen tenir clar, ha d'estar guiada per objectius. Llavors, dintre de la lògica de la marca personal, quan jo faig classes sobre això al grau de publicitat i relacions públiques o amb algun màster, sempre tendeixo a fer una introducció al que és no la marca ni la identitat, sinó la presentació del jo, la personalitat. Jo crec que és un factor fonamental. El primer que ens hem de plantejar és qui som a la xarxa. Aquest qui som a la xarxa ens porta a plantejar-nos com interpretem la situació a la xarxa. La xarxa és un espai virtual, però és un espai que ha de ser interpretat i interpretable. Llavors, jo crec que aquests dos components, qui som o volem ser, que ara n'hem dit marca, però podem dir identitat o personalitat, i com interpretem l'espai on som, són fonamentals de cara a dur a terme una activitat dintre de la xarxa. En aquest cas, jo diria que el Josep Lluís i l'Anna són exemples, diríem, paradigmàtics de bones pràctiques, i això és el que m'encarrego, diríem de traslladar en els meus estudiants que els hi puc dir això és el que heu de fer o això és el que no heu de fer. Et deia que em sorprèn particularment, perquè no sé si la nostra audiència, els nostres companys, tu mateixa, això experimenteu. El meu currículum vital és molt més heterogènic que el dibuix que tu has fet del que surtego, que tu atribueixes a una marca personal i, per tant, a un cert component de coherència, dintre de la meva lògica, l'activitat que he dut a terme allà de la meva vida, però jo sóc moltes coses, a la vegada sí que sóc un professor de comunicació, investigo xarxes socials, però he sigut a la meva vida físic, informàtic, traductor del rus, etcètera. Per tant, és més la lògica de l'algorisme que no pas la meva pròpia lògica. I aquí traslladaria la qüestió que m'agrada sempre plantejar quan algú s'està preguntant si ha de tenir presència a la xarxa social. I és un concepte que jo, normalment, explico en els estudiants que és el col·lapse dels contextos. Tu trobes en una situació on contextos molt diferents es troben en el mateix lloc i tu ho has de gestionar. Jo, personalment, dic personalment perquè hi ha altres companys i companys meus que no ho viuen així, és una gestió que em costa, és una gestió difícil, perquè és de respondre a expectatives molt diferents en una situació concreta. I això et porta a haver d'escollir entre un control estricte de allò que fas, per tant, com deia l'Ester, o tinc una opinió formada o no us penso dir res, o una interpretació de la xarxa social com un espai emancipador de llibertat absoluta en el sentit de que jo expresso, Twitter et crida particularment això, amb la pregunta que et feia o et fa, però aquí ve la, diria, mentre cometes la professionalització, que és el que jo trasllado en els alumnes, i fins i tot a l'existència que aquí no s'ha posat sobre la taula de dos perfils, diríem, amb objectius i funcions diferents, un més per expressar allò que et ve al cap, per cas com a límit, i l'altre molt més professional, marca, identitat coerent, concreta identitat, diríem, reconeixible. Clar, és que hem parlat molt del tema professional. De fet, us interpel·lo a tots els que esteu seguint aquesta xerrada a fer preguntes, és a dir, que les podeu deixar en el chat i les traslladarem aquí als quatre convidats, però parlàvem de la part laboral, però un altre dels problemes de la marca personal és que es barreja el tema o si entreteniment, perquè hem parlat com molt de Twitter, però hi ha Instagram, hi ha TikTok, hi ha gent que és molt activa, o que li agrada mirar o compartir memes a Instagram de coses que li fan gràcia de l'actualitat. Llavors, clar, tot això també configura la teva marca personal. Surto de festa i he posat una història total, només dura 24 hores l'història, però clar, això és marca personal. Tot això és marca personal. Per exemple, el Josep Lluís, que riu tu, coses personals en poses a la xarxa? No, d'aquelles regles que tu deies que he anat desenvolupant, una d'elles és intentar no posar a vegades... Puc fer alguna referència si crec que pot ajudar a il·lustrar alguna idea, alguna reflexió que voldria fer, però intento no posar coses personals, si em poso alguna és perquè se m'escapa, normalment, i sobretot intento no posar coses personals d'altra gent, és a dir, que no involucro la vida, no poso fotos personals de gent, perquè no és l'ús que jo em fa. Jo entenc que hi ha altres gent que fa altres usos, però això també, com ve deies Mariola, cadascú una mica decideix quin és el perfil que seguirà, i jo crec que el control que jo intento tenir, com deia també el Frederic, que al final ha de tenir una certa autorrestricció per no utilitzar allò sobretot per dir el primer que se't passa pel cap. Però això en general és la vida. Jo crec que això a Twitter no hauria de ser excepcional. En general, quan parlem hauríem de dir les coses que volem dir, no el primer que se'ns passi pel cap, perquè el primer que se'n passa pel cap, a mi, a vegades, són moltes vegades, són tonteries, i això no té valor afegit per la resta de la gent. Jo amb el tema personal sí que intento separar-ho. Hi ha un altre us de Twitter, efectivament, hi ha molts usos de Twitter, abans o d'ell. És més, Twitter també és un aparador per gent famosa, per als celebritats, que no oblidem que és el que genera més tràfic, és a dir, que nosaltres podem estar parlant aquí de la divulgació de continguts, tots som acadèmics, i utilitzem més o menys les xarxes o els mitjans per transmetre continguts més o menys acadèmics, ni que siguem un nivell divulgatiu, però el gran tràfic de Twitter el generen els cantants, els actors, amb un missatge que potser bon dia. És curiós, això, perquè jo que sempre cada dia parlo de xarxes socials i tal, i veus el volum, jo sóc més d'apostar per la qualitat que em no per la quantitat. Però igualment, els que aconsegueixen molts de seguidors a les xarxes socials, moltes vegades estan recusats per la televisió, o sigui, per als mitjans també, més convencionals, tu notes, en el moment que participes, en una missora o en una televisió, hi ha molta xarxa, però segurament notes que et venen més seguidors. És com un contraceptit que a vegades parlem molt de xarxes, i encara continuo a tenir molta importància a la tele. L'Anna diu que sí, també és veritat, un dia que intervents en una entrevista a la televisió i esclata les teves xarxes. Sí, sí, exacte. De hecho, los picos de nuevos seguidores suelen ser en algunos eventos de esto, generalmente en televisión. Un poco es que salga mucho, pero las veces que he salido sí que es verdad que he impactado. Doncs muy mal, que no surtis. Ens deixa fatal, ens deixa fatal, ja t'ho dic. I el tema personal, clar, vosaltres teniu com molt controlada aquesta marca personal, però és un tema que clar, en el futur, recordo un dia que vaig fer una xerrada de parlava de la teva empremta digital en el futur, no? O sigui, la gent que ja va néixer, tenia la seva presència a xarxes, sigui en el futur el dia que va buscar feina, clar, això està totalment marcat amb tot el que ha fet les discoteques, els ex-nòvios i tot. O sigui, estar a tot allà barrejat, jo no sé si Fadalic tens alguna clau per poder ordenar això. Jo crec que les claus estan no només amb les pràctiques, perquè clar, haver de consellar amb algú que té 14, 15, 16 anys que d'exercir un control extricte sobre allò que posa quan les finalitats que pot tenir en aquell moment són molt diferents de les que tindrà 10 anys més tard. És molt difícil. Llavors, segurament el Josep Lluís, que té més coneixements de legislació, ens pot il·lustrar amb això. Però jo no faria cap més consell que no s'aimprudent en allò que s'està posant a les xarxes. D'altra banda, criticaria moltíssim l'anàlisi que podem fer algunes empreses dels perfils. Precisament és aquella fugida del context. O sigui, el que algú va fer fa 10 anys té un impacte zero sobre la decisió que us depèn de sobre ell ara mateix. Per tant, no només hem d'incidir sobre la culpabilitat i la responsabilitat individual, sinó que hem de posar en qüestió les pràctiques d'alguns serveis d'aquest tipus. Hi ha gent que ha dimitit per un tuit que va fer fa molts anys. Això potser ara està fent un canvi, però hi haguer un moment, en el cas dels partits polítics, això ha passat. Jo és el que us deia abans dels contextos. Qualsevol missatge pot ser interpretat de manera polisèmica en funció de la circumstància en què és llegit. Per tant, més enllà dels casos extrems, com algú hagués dit fa 10 anys que s'impatitzava amb un partit nasi, més enllà dels casos extrems, em deposen dubte aquestes interpretacions. I no sempre està d'acord amb què això porti, com t'he dit, a decisions que afecten a una realitat 10, 15 anys posteriores, però igualment prudència. Ens fan una pregunta. Ens pregunten sobre xarxes generalistes versos xarxes socials de recerca. Si les treballeu com tipus ResearchGate o Google Escolar, si us ho heu plantejat, apareixen també en aquest tipus de xarxes més específics? Sí, són complementàries. Per mi són complexes en funcions completament diferents. Hi ha moltes xarxes de recerca. Però he anat provant nòstiques totes, però sí que he anat provant diferents. En general, les xarxes, com tot mitjà de comunicació, ha de servir per transmetre missatge. Llavors, clar, els acadèmics tenim interès. Lògicament, qui digui que no ho mantéix, tenim interès en transmetre un missatge. Alguns tenen interès només a transmetre missatge estrictament acadèmic. Per tant, aquesta gent es queda només amb aquest tipus de xarxes, tipus les que has mencionat ResearchGate, l'acadèmia PONEDO... Hi ha moltes, no? L'únic que fegeixen les altres xarxes és que et permet tenir un registre també més divulgatiu i adreçar-te a un públic més ampli. I, en aquest sentit, jo crec que soc dels que pensa que hem de tenir la doble funció. Jo entenc que hi ha companys que no ho veuen així. En part, jo també he tingut més impacte als fills que jo publicava a Twitter, sobretot d'aquest tipus jurídic, perquè molts col·legues meus juristes no volen sortir a les xarxes assumint aquest nivell una mica més pedagògic, el més divulgatiu, i tenen el seu dret. Jo em concebo com part de la meva funció com a professor. És una extensió del que faig a la classe, és un terreny intermitge entre el que faig a la classe i el que faig a la recerca. No arriba a ser recerca, evidentment, ni és un nivell acadèmic, perquè m'adreço a un públic que no és especialista en aquell tema amb el que estic parlant, però, per altra banda, no m'estic concentrant només amb els estudiants de la classe, sinó que m'adreço a un públic més ampli. Jo crec que són complementaris i per mi són necessaris les dues dimensions. Tot això que fas en aquest cas a Twitter i també a altres xarxes, clar, requereix una constància, no sé si tens fins i tot un calendari de publicacions, dius, ho faré cada dimarts, o preclar són hores, això? Són moltes hores i sempre, com ens passa, molts dels que estem a xarxes, ens empenedim després de les hores, quan comptem les hores que hi hem passat, són moltes hores, efectivament. Jo ho faig com un... que és volgut, evidentment, i pretès, ho faig com a part del que jo crec és el meu deure, sinó no ho faria perquè, a més, no és que em diverteixi especialment, tinc altres coses que em divertirien molt més a la vida, posar-me a fer un fil. Però sí, jo crec que tinc el deure de fer-ho i crec que faig un petit servei, ho intento almenys, i respecte a la calendarització, no ho tenia abans, perquè feia fills o bé de qüestions polítiques, que llavors eren en resposta a la realitat que estava passant en aquell moment, o a l'anàlisi de sentències. Potser això en un moment em va donar un perfil determinat dins de Twitter com un dels analistes a Espanya, que a Espanya i Catalunya potser hi ha 10 o 15 tuits aires que analitzen sentències i que van sortint, i llavors, clar, llavors escriu sobre la sentència que surt. Sí que allò era una mica de tirania, perquè sortia una sentència sobre qualsevol tema, i hi havia gent que em deia, bueno, Josep Lluís Martín encara no ha publicat la seva opinió sobre la sentència, i més que escriure el fil que també porta el seu temps, llegir la sentència, evidentment, també consumeix molt de temps. L'únic perfil amb el que sí m'he plantejat una mica de regularitat ha sigut amb el tema del coronavirus, que em va interessar des del principi per a diversos raons, i m'he plantejat un cop a la setmana, que, normalment, aprofito divendres a la nit per fer-ho, que no haig de matinar el dissabte, i llavors el divendres a la nit faig un fil de repàs etmal, que no és especialment seguit, tampoc, i tot i així ho porto fent des de fa un any, que m'he passat durant un any escrivint un fil setmanal, repassant les dades i explicant les novetats que jo havia vist, en mitjans internacionals, novetats mèdiques, i fer una mica de síntesi. Jo sempre dic que les xarxes tothom és autodidacte. Té un ningú a fer res, es poden fer estudis, però vull dir que una mica estàs aprenent una, i de cop en sort una altra, i es tracta una mica de mirar com funciona. I si és fàcil de fer servir és que realment està ben feta. Ja me'l feta, no? Però no sé fins a quin punt creieu que és important anar alimentant la xarxa per aconseguir aquesta marca personal, o com deia l'Anna, si tens una bona pàgina web i tens algunes intervencions les poses, clar, és que vosaltres perquè esteu hi ha un nivell, però la gent que, per exemple, diu, jo estic pensant en algú que acaba d'estudiar, diu, va, entra un mercat laboral, què faig? Si ja hauria d'haver estat abans, a xarxes, o de cop apareixen les xarxes, és complicat, no? Què em penseu, Anna? Jo el que veig és que molts estudiants, des de bastant aviat, almenys economia i empresa, ja et demanen amistat per l'inquedin, i ja van cuidar en aquest perfil. La veritat és que no miro... No em dedico a mirar què fan a Twitter o a Instagram, però jo crec que tenen consciència als estudiants que entren. De fet, ja han nascut amb això, i potser s'en crearan un de nou i vigilen. Jo tinc dos fills adolescents, i t'asseguro que vigilen molt el que penjen a les xarxes, i no els hi ha explicat ningú, miraran que... que quedin bé, que potser tenen més cultura, que nosaltres en aquest sentit. A parlar amb això d'eines de divulgació científica, veig que la gent que ens s'hauria d'interessar ha de saber quina és la més útil per fer divulgació científica de xarxes socials. Ens diuen això i ens pregunten si cal estar actiu a totes les xarxes possibles i es recomanable. Fadaric? Jo, a la segona pregunta, diria que no. No sé què vulguis desestabilitzar-te a nivell emocional i psicològic. No. Tenim objectius. O sigui, sempre hem d'anar a la base i al fonament de tot. Quin és l'objectiu que nosaltres perseguim, i aleshores prendre una decisió. Fem un comentari al que és dit abans. Som autodidactes. Nosaltres ens cuidem, els nostres alumnes, d'ensenyar-los una part que no és tan autodidacta, que és la que nosaltres traiem de la recerca que es fa sobre xarxes socials. Aleshores sí que pots donar conseqüències i pots dir-los que aquesta és una bona pràctica, aquesta no és una bona pràctica. Tot i la dinàmica d'innovació sistemàtica que els que ens hi dediquem ens tornen bojos. Llavors, jo crec que les que es fan anar a nivell científic són a Research Gate i a Acadèmia. I cuidar una miqueta escolar, jo crec que també és molt important, no tenir-lo com una cosa descuidada, però no aniria massa més enllà. A nivell de recerca i després qualsevol Instagram, per exemple, no està pensada per la divulgació científica. Twitter pot estar pensada per la divulgació científica, també pot ser una bona xarxa. Facebook, jo fa molt temps que és una xarxa que tinc oblidada, no sé la resta de vosaltres, però la tinc bastant oblidada. Jo diria això, Twitter és una bona xarxa per enllaçar la recerca que hagis fet i comentar-la, i fins i tot fer una part divulgativa del que és purament científic, i després les que són pròpiament recerques. I ella parlava de l'inquedin, que sí que és veritat que l'inquedin al mur s'acaben produint converses de valor, és a dir, que molts articles, que jo, per exemple, me n'estic adonant últimament, que... jo me n'ho dic per experiència, no? Jo tinc un contingut que hem fet, que jo crec que l'hem fet molt bé, que l'hem contrastat amb especialistes. Realment, el lloc on te'l valoren més és quan el poses de l'inquedin, potser tens, com també, la teva bombolla, més gent especialitzada, no? No sé si vosaltres també ho heu notat, en el cas de... No dic l'inquedin, però potser hi hau alguna altra xarxa. Jo utilitzo sobretot l'inquedin i Twitter, també perquè a l'hora de divulgar la ciència científica, sí que és veritat que Twitter tiene una edad media de usuarios más alta que Instagram, por ejemplo, el que deia el Frederic. Instagram no es el medio, realmente, para divulgar eso. I després, Google, escolar, també, perquè, a més, la major part de les ocasiones de manera automàtica ja te aparecen tus publicaciones ahí, entonces es maravilloso, porque ya no tengo yo que hacer nada en ese aire. Però tu penses que no s'ha d'estar tota la xarxa, suposo? Com? S'ha d'estar tota la xarxa socials, en plan? No, tampoco. Por bienestar mental, sobretot, creo que tampoco. Porque se pierde mucho tiempo, es que es eso. Porque no solo es cuando tú publicas, sino después da respuesta a las notificaciones que te llegan de esas publicaciones, leer tus contactos y tu burbuja también publican. Entonces, yo no lo veo tampoco necesario. Así que es verdad que, por ejemplo, yo no utilizaba Instagram para nada, y este año, por visibilizalas, pues sí hemos tenido que abrir una cuenta de Instagram, porque, bueno, pues que la mayor parte de los jóvenes están ahí. Entonces, es un concurso dedicado a colegios, intentábamos lanzarlo en Twitter y Facebook para llegar a los profesores, pero nos dimos cuenta que también podíamos llegar a los alumnos. Poco a poco depende del objetivo. Sí, s'informen a cop de mem moltes vegades, s'informen a través d'Instagram. La notícia a l'escola la saben a través d'Instagram. Però clar, és una xarxa que tot es queda allà dins, que tampoc no pots fer difusió. Bé, crec que hi ha molt l'investigador que ens està seguint, perquè ens diuen un altre de les preguntes. El Métrix ara computa els impactes de xarxes socials dels articles de recerca. Com hem de frontar com a investigadors? Algú té una opinió sobre això? Bueno, clar, el tema és... De fet, hi ha moltes eines. Hi ha moltes eines d'aquest tipus que et diuen quina és la teva reputació digital, però potser això és una conseqüència de la manera en què tu has fet les coses. Jo crec que cal anar amb compte amb això, perquè les pròpies plataformes de divulgació científica com a academia estan millorant molt la manera de visibilitzar. Els paràmetres o algoritmes que utilitzen per visibilitzar arrenquegen els articles en funció del número de... No només hi ha del número de visites que tinguin, sinó de la qualitat entre cometes, perquè no s'hauria de dir qualitat, però la qualitat de la persona que la visita, i com es dona aquella qualitat en funció del número de visites que tinc aquella persona, llavors elaboren un algoritme més complex, però cal anar molt amb compte, perquè pensem-ho amb un exemple encara de les xarxes normals, de Twitter o de Facebook o així. Tenir impacte és relativament senzill, és a dir, si un busc a l'Aix, si per deixes d'un gruix mínim de base de seguidors, aconseguir l'Aix és relativament senzill, i a més sabem que tal com estan dissenyats els algoritmes, el que potencien és un tipus de missatge, si tu ets gruller o si has tingut una ocurrencia, llavors allò circula molt ràpidament. Però clar, aquest no ha ser objectiu, és el que deia el Frederic, es cua de plantejar-se quin és el seu objectiu, i aconseguir l'Aix no pot ser objectiu de ningú a la vida, aquest quin objectiu seria aquest. Doncs si això val per les xarxes en general, també val per la recerca. Tenir impacte, evidentment, que nosaltres hem de mesurar l'impacte de la nostra recerca, perquè és una manera de comparar-nos entre els investigadors i ho hem de fer fins a cert punt, però aquest no pot ser objectiu. Evidentment, l'objectiu, jo crec, com a investigador, hauria de ser tenir qualitat en la recerca. I abans d'ella, aquests fills que jo faig cada setmana tenen molt poc impacte. No sé per què els assegueixo fent, però tenen poc impactes, o sigui, no els faig per l'impacte, això està clar, perquè tenen poc impacte relatiu. I amb els articles passa el mateix, jo miro Google Escola el número de cites que tinc, i no és una ordenació de la qualitat dels meus articles des del meu punt de vista. Jo els ordenaria diferent. En general, estic poc satisfet de tot el que faig científicament, però els puc ordenar de més, dolent, a menys dolent, i no coincideix amb l'impacte que hagi tingut. Llavors, els investigadors, a vegades, estem sotmesos, això és una mica pervers, apresions de comparar-nos entre nosaltres i reenquejar-nos, i estem obligats a tenir una mica d'impacte, però igual que dèiem amb la xarxa, que l'objectiu no pot ser l'impacte pel fet de tenir impacte, sinó que pot ser tenir likes. Llavors, aquesta tendència de les plataformes de recerca, similar-se, similar-se en aquest sentit de les xarxes socials, a generar likes, jo crec que això és negatiu. Estan copiant una mica la tendència dels influenciadors, vols dir, dels influenciadors al màrqueting en publicitat, fer aquest paral·lelisme, que també de veritat, ara cada vegada més el màrqueting diu, anem als nano-influencers, no anem a gent que tingui molta quantitat, sinó que tingui un públic segmentat, o amb això que publicues, però potser... Respecte a què? Clar, és que és molt relatiu, això, no? Jo voldria fer un parell de comentaris en això que ha dit el Josep Lluís. Una, estic d'acord que em de fugir de la tirania de les mètriques, i sobretot de les mètriques de la vanitat, allò del bé que ens sentim, si arribem més likes, com deies tu. D'altra banda, posaria en dubte la pròpia afirmació del Josep Lluís que no tenien impacte, perquè des de comunicació l'impacte el mesurarem d'una manera molt diferent, que no té res a veure amb les mètriques, i no sé si t'hauràs trobat mai algú que t'ha comentat un post que ni tan sols el va repiular o agradar, però en canvi, amb ell, el va fer pensar sobre una cosa en concret. No ens trobem en moltes circumstàncies que ens ho facin aparèixer, però ens hi hem trobat. I l'última cosa, l'última reflexió, que aquí ja va més a un nivell institucional, els meus companys ja estaran d'acord o no, és una feina molt dura i individual, per un impacte que transcendeix el del propi individu. Llavors, jo crec que en el futur, i aquí faig una aposta, les organitzacions gestionaran de manera molt diferent tota aquesta tasca, perquè crec que no només ens omereixem, sinó que ho necessitem. Hem de prendre el control, com a ciutadans també, i ja per tancar, perquè estem una mica fora de temps, però hi ha una pregunta interessant també. Per què no pensar en la divulgació i la transferència de coneixement amb altres xarxes, com posen l'exemple de Tiktok, adaptant el llenguatge, per exemple, per fer divulgació a través de Tiktok? No sé què em penseu, us heu plantejat això? Anna, tu t'has plantejat això? Bueno, lo he pensado cuando salió todo el boom de Tiktok, pero yo dije, ya no me da para más. De momento vamos a quedarlas en las que estoy, pero claro, también lo pensaba de Instagram, y luego al final no me ha quedado otro remedio que meterme. Entonces, no lo sé, lo dejo pendiente de momento. No, no me quiero meter por el tiempo que conlleva, y porque además creo que cada red social demanda un lenguaje distinto. Entonces, ya no es tanto reutilizar de unas por otras, porque si es verdad que algunas redes sociales publicas en una, y incluso puedes tenerla lanzada a otra, y la misma publicación te aparece en dos redes sociales. Son tres al momento y, bueno, ahorras tiempo, pero creo que no hay que hacerlo de esa manera tan sistemática, sino pensar cuál es el público que está detrás de esa red social, quién te está escuchando, quién te está leyendo, y en función de eso diseñarla de una manera o de otra. Y, bueno, Tiktok, de momento no entra en mis planes. Mira, acabem amb una pregunta que us faré, us heu plantejat contractar algú que us porti a la vostra marca personal? Frederic? No. Esther? No. Josep Lluís? No. Ana? Ara serà una feina que ho hem de fer nosaltres, que també és una feinada, perquè algunes coses que han dit fer la marca personal, són hores, però crec que en podem treure rendiment, però sense obsessionar-nos. Moltíssimes gràcies a tots per la participació, per seguir, i comencem que hagi estat una conversa això, de valor també. Gràcies.