 Omkring 1830 blev de første jernbaner anlagt i verden. Det skete i Manchester Liverpool, området i England, men herfra briser de sig i løbet af ganske få rotier, nærmest som en steppebrand ude over resten af England og ude over det meste af Europa. Overalt hvor jernbanerne kom frem skabte de både frygt og fascination. Frygt hos nogen for, at de skulle forandre datidens stillestående by- og landssamfund med larmende industrisamfund. Fascination hos andre der så det frembrugsende locomotiv som selvedessymbolet på fremskridtet. For nogen få måneder siden udgav vi medforfatter Dorte For og jeg denne bog Frygt og Fascination, danske og udenlandske jernbanlemalerier fra 1840 til i dag. I denne bog har vi forsøgt at analysere 36 udvalgte malerier, at kente danske og udenlandske malere. Med henblik på at finde ud af, hvordan de forholds til den teknologiske udvikling i der samtidigt. Ud af disse 36 malerier har jeg valgt fem, som jeg vil snakke om i resten af forlesen. Og det er kun udenlandske malerier, jeg har valgt. Det første, ser vi her, det er Englanderen William Turner's berømte Rain, Steam and Speed, altså Reign, Dump og Fart fra 1844. Centralet i billedet har vi netop et locomotiv, der trækker en række vogn efter sig, og de kommer susende på en ny jernbanepro ud imod beskuren. Til venstre i billedet, og nu kan jeg forstøre lidt, der ser vi en bro af en ældretype, en bro fra 1700-tallet. Den fører over den samme flod som jernbanepro, og det er faktisk tempsen. Bro på floden ser vi en båd, og ind på bredden ser vi en flok mennesker, en gruppe mennesker, hvor i hvert fald nogle vinker. Hvis vi går over på den anden side af jernbanepro, ser vi en mand, der affærer med at pløje sin mark med en hæst spændt for plåg. Vi går lige tilbage til totalt billedet. Ingen af hverken mennesker eller dyr eller artefakter fremtræder sig altid tydeligt. Reignen og diesel og toven skaber en uklare atmosfære, der får også ligesom til at tænke på, at himmel og jord står i et, mens tovet kommer rejsele ude imod os. Delle billedet blev første gang udstillet i 1844, den tredje maj, på The Royal Academy, havde deres ordelige udstilling. Der var det til meninger om Turner's nye maleri, men en bemærking af vedstående lige siden, det var en kendt anmeldere, det hed William Makepeace Thackeray, han slutte sin anmeldelse af med at skrive, at verden har aldrig set et billede som dette. Alle var klar over, alle der så billede, sagde, det er noget helt nyt, vi ser her. Må ni ikke de fleste, der ser det her billede for første gang, vil tænke, at det må være en hyldest til fremskridtet, fordi det ender fremstættet af et nyt tå på en ny jernbanebrug. Husk på, den første jernbane var anlagt kun 14 år før, og den her var kun ganske få år gammel. Så fremskridt i almindelighed måske en dag i jernbaneingenørerne Isabel siddet. Men hvis det nu er tilfældet, hvorfor har Turner så gjort så meget ud af den smukke gammelbrug her til venstre? Og hvad betyder de vinklende mennesker på breden? Man med plån. Er det ikke snarere udtryk for en nostalgisk malers længsel efter et forstående paradis end at det er en hyldest til fremskridtet? Det mener mange. De forskere, som har studeret Turner's liv og værkt seriøst, og i alt beskeden hed mig selv også, er uenige i den fortolkning. For det første er der ikke noget mærkeligt i, at Turner skælder, maler den gamle brug, så smuk som den er. For den var en smuk brug, og Turner var aldrig ude på at nedgøre det gamle i sine malerier. De vinklende mennesker på breden trækker de samme retning, fordi efter mine opfattelse er de simpelthen repräsentanter for den gamle tid, som vinker forvel, som vinker til den nye damptidsalder repræsenteret ved jern ved lokomotivet og tået på brug. For det andet synes jeg, at der er grund til at hæste sig ved denne lærmest enorme glorie, vil jeg sære bag ved tået her, som er frembrægt af frembrudende solskind og diesel og tågen. Denne glorie er for mig at signalere en ny tids uddommelig fødsel meget snarere end at det er nostalgisk til bagblik. Endelig for det tredje synes jeg, at det er vigtigt at fremheve, at Turner hente sin liv og studerer videnskab og teknologi. Han omgikkes de fornemmestere repræsentanter for videnskab og teknologi, kemikon, davy, fysikon, farolæg og ikke mindst den jernbanningsenør, den vikandaiske jernbanningsenør. Eisenberg-Kingdom Brunnel, som havde stået for opførrelsen af den jernbannebrug her. Derfor er det min øjne ikke tvivlet om, at det her er et billede, der hylder det teologiske fremskridt. Vi hopper nu over at Danterhade fra England til USA. Vi hopper næsten 30 år frem med tiden til 1892. Den amerikanske brugkrig er overstået, og de forenede af Staters eksprension mod vest er genoptaget for fuld kraft. Det er i den kontekst, vi skal se det her billede American Progress, som blev bestilt af en rige forlægger George Crawford. Han bestilte en dengang populære maler, John Garst, til at male et maleri, der nærmest skulle skildre den hvide kolonisering af vesten. Vi lægger mærke til, at når vi kigger på Garst maleri, er det overflade en krummer. Det får vi til at tænke på, at vi kigger ind på, at det er en globus. Her ude i højere side har vi at Danterhade, her ude har vi Stillehade. Så det her repræsenterer hele det nord-amerikanske kontinent. I øst er der lyset og solbeskinnet, i vest er der mørkesky og Rocky Mountains, og solen er endnu ikke stået op over Stillehade. I øst ser vi en blomstrende by her, med skib, havne, kirker, skole og bykninger. I vest er der ikke nogen tegn på den slags civilisation. Men imellem de to andre områder, ser vi, at den veldig folkeværende, der ikke nærmest fra øst måde vest, er i gang. Helt her ude i venstre side ser vi en indianer-starme, der er på vildflugt, på vej ud i mørket, ud over billedes kant. En anden indianer-starme ser vi her, og repræderer den, og lige som samlet til en anden form for rituell dansk, men deres stilling er lige så håbløs, som de her indianers, for de vide trenger frem over alt. I forgrunden her er der en gruppe pionerer, som har begivet sig med dødsfrakt ind i indianernes territorium, på jakt efter ritomme af en anden slags. Men kort bag efter dem kan vi se, at der er en gruppe farmer, der allerede har slået sig ned og begyndt at dyrke jorden. Centralt i billedet har vi et svevende frihedskoinne, og frihedskoinne er et republikant symbol for både frihed og fremskridt. Lad os først lige bemerke, at her under hende er der indilisjanse, som vi kender fra Westerns. Den bringer selvfølgelig nogle få passagerer og måske post ud til det vilde vesten. Men bagvede rykker selve hovedstyreken frem. Ikke mindre end tre store damplokomotiver med masser af vogne og hundredvisa passagerer er på vej mod vest, hvor de selvfølgelig om kort tid vil grundlægge blamstående byer, ligesom det forlængst er sket over just. Så jernbanen teknologi er altså rigtig repræsenteret i gagsmaleri. Men det er ikke den eneste teknologi, der er repræsenteret. Vi ser, at frihedskoinne her udlægger en telegraftråd langs med jernbanen. En ny teknologi, som Aune Kødby jo hørte intimt sammen med jernbanen teknologi, fordi ved hjælp af telegraftbeskeder kunne man sende en hurtig besked fra station til station, og på den måde for at bruge ulykken. De to teknologier hørte tæt sammen. Jernbanesystem, telegraftsystemet har fået en meget fin placering i gagsmaleri. Der er en ting mere, der er vigtig, og det er, at frihedskoinne bærer også en bog. Og hvis man kunne se, jeg kan se, der står skuldbog. Skuldebog, det er selvfølgelig noget, der skal fortælle beskuerne, at skolegang og uddannelse er fundamentet under den videste civilisation. Det er det, der gør, at denne her kolonisering overhovedet kan finde sted. Der er en ting, som gast og jordet selvfølgelig også Krofot ikke interesserer sig for, eller ikke får kvartbarrelse over. Det er indianerneskæbende. Og tusind gammel indianerkultur er på vej til at forsvende. Og det er da ikke noget mærkeligt i følge deres tankegang, fordi det er repræsenteret i en underligende kultur, og den er frovestemt til at gå under, når den møder en overlejende kultur, som Divides. Krofot skriver, at stedet var før, at vi kom kun befolket af lurerne indianere og vilde dyr. Så er det ikke noget mystiske, at de indianerne bliver drevet ud over billeds mørke kant. For det er simpelthen Divides ret ovpligt, at udbrede civilisationens valisignelser til hele kontinentet mellem at lande og stille herrer. Det næste maleri er fra Paris. Så vi håber altså fra det villevæsten til verdenstaden Paris, men kun fem år frem i tid, altså til 1897. Det år malede den kænte malerklof Monnet ikke mindre end åbte malerier, alle sammen i omkring den store nye Parisiske banegård Gar Saint-Lazare. Disse åbte malerier blev udstillet på den tredje impressionistudstilling i 1892. Meningerne var som såværende delte. En kritiker af konservativ observans, Albert Melot, kaldte Monnets billeder for noget uforstålige smøreri. Men større imod den social-realistiske forfatter Emil Sola roste Monnets billeder til skyerne. Monnets malerier, de åbte malerier, er meget forskellige, både med hensyn til motiv og udførelse. Jeg har valgt to ud, som jeg vil se på her i det følgende. Det her er det første. Det er, kan vi se, at maleren har haft sit staffeli inde i banegårdshallen og kigger ud i banegårds terrenge. Vi ser tagkonstruktionen her, og ude i det fjernes ser vi en bro, der går hen over bannesborderne. Det er Pond de Lovrop. I mellemgrunden ser vi to store lokomativer og nogle tovvågne og en masse passagerer. Jeg vil ikke mærke til, at røjen fra store lokomativer skorstener stiger op som optimistiske balancer imod tagkonstruktionen. Men disse store lokomativer er ikke skældret hverken som fremskridtets beundringsværetige forløber, eller som farlige maskiner, der er ved at ødelægge det Paris, vi kender så godt. Jeg taler om, at det er maskiner, der er nødvendigt for at få hverdagen til at fungere i Paris. Det er et hverdagsbede med et optimistiske slaksen. Men se, så er det her bedet. Maleren Staffeli har stået ude på terrenge. Her har vi Pond de Lovrop, og vi kigger ind mod stationsbygningen her. Men hvad foregår der egentlig på banneterrenge? Det er ikke så nemt at sige. Der står for eksempel en gruppe af personer herinde på terrenge. Men hvad er deres funktion? Det er lidt uklart. Vi ser en konstruktion her. Det må være lokomativt. Vi ser den der skorsten. Men tydeligt er den jo i hvert fald ikke. Der er også nogle gaslykter, og der er nogle linjer på jorden, som formållig er brudstykker af skinner. Men igen, det er lidt uklart. Det, der står klarest i bedet, er et stort stofskind lige midten, og en tilhvergårende boom, og en signalmast her, og signalen vil vise rødt. Det er klart, at Monet har givet indtryk af stemningen på banegården i begge sine bedre. Men mens det første boppler optimisme, så er der en helt anden negativ stemning over det her bedet. Først og fremest på grund af det store, sorte skin, det røde, advarstil, signal, den tværgårende boom hertil, og ikke længere, synes det lige som at sige. Der det kommer den luften, der er fyldt med røg og damp i mærkelige farver, sammen med de her mørke artefakter på jorden, kan det godt give associationer til en kriscoplas, en by i ruiner efter et ødelæggende bombardement. Det er et meget negativt billede, synes jeg. Hvorfor fremtræder disse her billeder så forskellige? Ja, brevet fra Monet, hånd tyder på, at han i op igen halvfjarserne, var blevet mere og mere ked af sin tilværelse ude i forstaden Arjan Tøj, hvor han boede med sin familie. Byen blev mere og mere en forstad til Paris. Bygninger, havne, andelæge, fabrikker, skød op som padder, de år fra Hanshus, var der blevet bygget jernstøbbari, fredagene var forbi, og der kom de stadig voksne mængder af affald fra Parisisk klurakerandelæge, som var blevet færdigbygget, og hvor affaldet blev lidt ud imod Arjan Tøj, hvor det blev spredt ud på markerne og blev dumpet i foden. Det var forfærdeligt, og det er derfor enkelmærkelig, at det må have forkommet Monet mere og mere absurt, at Malle smukke billeder fra Arjan Tøj samtidig med Hans Skog Malle, teknologifascinerede billeder fra Paris. Han valgte at flytte på landet, og Malle åbkerner i stedet for, og det er formålet i grunden til, at de her billeder fremtræder så forskelligt som de er. Vi får at tage et sidste gigantisk hopp. Vi springer over at landet havde endnu en gang, men går fra Paris i 1897 til New York området i 1938, altså en periode på 60 år. I den periode er det naturligvis sket en kolosal teknologisk udvikning. Helt nye teknologier er kommet til den elektriske teknologi, for eksempel. Men jernbanen teknologien fremtræder i grunden nogenlunde på samme måde i 1938, som den gjorde i 1897. Og derfor kan man underse over, at der er maler, der bliver vildt mere interesseret sig for, at male denne teknologi, som jo er over 100 år gammel. En af de maler, som er fascineret af jernbaner hele sin liv, det er amerikanern Edward Hopper, og han er malet i dosinvis af billeder med jernbaner som del af motivet. Der har været én ud som er karakteristik for hans malerkulst. Kompassmannsie Kar-293 fra 238, altså KPSC-vogn 233. Vi ser en kopee, der holdt i grønne farver. Vi ser en enig dame, der er i fokus. Hun sidder der med i sin smukke. Violettekjole med tilsvarende hat. Hun har lyst hård og røde laver, men hun virker ret utenærmelig. Det er ikke mærket til, at ansigtet, ligesom er i skygge på grund af den her hat, hun sidder med korslagte ben, og hun sidder fordybet i sine bøgerbladet. Vår formund. Er det fordi hun har vanskelig ved at åbne sig for andre, er det fordi hun lever i et ægteskab, der efterhånden er blevet tomt og trist. Der er mange fortoldningsmuligheder, og så den ønsker hopper naturligvis også, at det skal være. Men en ting er sikkert, og det er, at billedet emmer af ensomhed. Det er en enig dame, vi ser her. Det er ved at blive aften. Hvis vi kigger ud af kopeevinduet, ser vi en flod i forergrunden, en bro med bur i mellemgrunden, og en skov med himmelover i baggrunden. Tåget er lige passeret, broen. Skoven står mørk mod den lyse himmel. En perle række af lidt gennemskole erotiske symboler, men hun ser det ikke, eller hun vil ikke se det. For hopper var det forbundet med store vanskeligheder, at skabe de malerier, som gjorde ham så kendt og elsket i sin samtid, og ikke mindre i eftertiden. Han havde ikke ret mange venner. Han er ude og bestemt ikke i noget lykkeligt ægteskab. Han har tendens til depressioner, men er lige vel formået, at han har løftet sine problemer op på et almindelt plan, hvor den enkelte beskure kan genkende noget af sig selv. Det har jeg ikke mindst tilfældet i de malerier, der har tåget eller jernbaner, som en del af routine. I den bog, jeg startede med at fortælle om, har dårter og jeg forsøgt at inddele alle de malerier, vi har analyseret i fire grupper, fire kategorier. Avhængig af malerns indstilling, eller holdinger til teknologi i sin samtid. Den første gruppe er en, hvor teknologi kun ses på som noget positivt. Den anden gruppe, hvor det kun fremtræder som noget negativt, så er der en tredje, hvor vi både har positivt og negativt signaler, og ende en, hvor tåget eller jernbanen kun optræder som en kulisse. Hvordan fordeler de malerier, vi har set sig så i disse kategorier? Det vil jeg nu lige vise, men faktisk gør det foropbeholdt, at naturligvis kan sådan en kategorisering ikke på nogen måde indfange disse kunstverkers enorme kompleksitet. Men det kan jeg lige, jeg tror ligevel, det kan være umar-in-være at gøre det. Tar vi først gas-bede der, så er der ikke nogen tviv. Dette billede viser, at teknologien er det, der driver udviklingen, og der er ikke noget som helst negativt ved teknologien. Det er en klar nummer etter, altså kun positivt. De næste, Claude Monès malerier, udsender klare tvivetydige signaler fra Banegården i Paris. Så det vil vi helt klart anbringe hernede i kategorie 3. Hoppersbede. Ja, teknologien er ikke skælder som verken som skremmende, eller som noget beundringsværdisk. Det er bare en kulisse omkring en fortælling, og hoppers fortælling drejer sig i basalt set kun, om at skildere det enkelte menneskes basale ensomhed i den moderne verden. Så vi anbringer hopper hernede, og så er det det sidste, som i i vekken var det at tage det om først. Turners billede. Rain Steaman's Beat. Jeg er argumenteret for, at jeg synes den skal anbringe sig i kategorie 1. Det er, efter min mening, et billede, som først og fremest, er en hyldest til jernbaningssignøren, og er det i hvert fald til den moderne teknologi på hans tid. Men jeg erkender, at man kan sagtens komme med mange andre fortællninger, og det er der også andre, der har gjort. Så man kan sagtens argumentere for, at den skal være nede i kategorie 3, med både positivt og negativt. Der er så gar en enkel fransk anvælder Gaultier, som i 1827 også sagde, at det her er faktisk et domedags billede. Og han så lokomotivet der, som det store dyr i åbenbaringen. Det er klart, hvis man går ind på sådan en fortællning, så kan man argumentere for, at den hører hjemme i kategorie 2. Men sådan er det med alt god kunst, at man kan fortælle det på mange forskellige måder, og det er godt, det er sådan. Tak.