 Vi kender alle sammen klokkeren fra Notre Dame, historien om den puggelrykket klokkere Quasimodo, den undskapsfulde Prast Frollo og den skønnes i Gøjn og Pi Esmeralda. De fleste kender den nok i dag fra Disney's tegnefilm eller fra børnebøger eller forkortede udgaver, mens de færreste har stiftet bekendtskab med Victor Hugo's originale romanforlæg fra 1831. Og det er en frisk skam, for Victor Hugo's roman er et af den franske romantik's store hovedværker, og den indeholder meget mere end Disney's sødeladende melodrama. Noget af det, der gør Victor Hugo's roman allermest interessant, også set fra en litteraturhistorisk synesvænkel, er dens genopdagelse af middelallerens politiske og kulturelle og kunstneriske liv. Og det er det aspekt af Hugo's roman, som jeg vil fortælle om i dag. Det vil jeg gøre ved at fremføre to argumenter. Først vil jeg argumentere for, at Victor Hugo giver middelalleren en helt ny historisk betydning. Fra at være en mørk parenthese i Europas historie, gør Hugo den til en grundlæggelsesperiode, hvor den franske nation tager sin begyndelse, hvor det franske folk begynder en rejse mod frihed, som kulminerer i den franske revolution i 1789. For det andet vil jeg argumentere for, at Hugo ikke bare er interesseret i middelalleren for middelallerens regnskyld. Faktisk kan man sige, at hans måde at beskrive middelalleren på, også giver ham en mulighed for, at kommentere sin egen samtid, de politiske og kulturelle og kunstneriske emner, som optog sendende på den her tid. Grunden til, at det kan lade sig gøre, at man kan kommentere sin samtid gennem middelalleren, så at sige, det er, at den store konflikt mellem enevæle og folket mellem tyrani og frihed, som Hugo så i middelalleren, stadig var højaktuel i Hugo's egen samtid omkring 1830, da han skrev sin roman. For på det her tidspunkt i Frankrits historie, der var den gamle kongeslægt, som jo ellers var blevet grundigt afsat ved revolutionen i 1789, vent tilbage til markten. I skigelse af den ultrakonservativ Charleston Tine, der er verken brød sig om frihed, inden for politik eller inden for kunst. Hugo's roman afspejler den her konflikt, og dem blev skrevet på det tidspunkt i 1830, hvor Charleston Tine blev afsat ved en revolution i Paris, den såkaldte juli revolution. Denne her revolution gav Hugo håb om, at folket sagde vil vinde i den her lange historiske konflikt, og Notre Dame de Paris, klokkeren fra Notre Dame, afspejler det her håb. I centrum for Hugo's beskrivelse af middelalleren, der står denne her katedral, som romanen er opkaldet efter. Romantens franske titel er nemlig Notre Dame de Paris-simple hen. Her er ikke noget om nogen klokker, vores pågelrykket ven kommer først inde i titlen i de senere oversættelser af romanen. Noget af det, der gør Notre Dame-kirken i Paris interessant, er, at den 200 år, om at blive bygget fra den første sten, blev lagt i 1163. Den her lange byggetid betyder, at kirken indeholder flere arkitektoniske stiler. Den er som Hugo skriver et overgangsværk mellem den romanske stil og den gotiske stilart. Her er det katedralen Elisabon, der kan få lov til at illustrere nogle af de træk som man normalt forbinder med den romanske arkitektur. Man kan se de små runde vinduer, den strenge symmetri i opbygningen, den tykke mur og en meget asketisk mangle på ornamentik. Det her giver et samlet indtryk af en bygning, der er næsten som et fastningsværk, og som signalerer strenghed, askese og elitære orden. Hugo skriver i sin roman om den romanske arkitektur, at den er mørk, mystisk og tryggende. Den har en abstrakt ornamentik og er fyldt med hioglyfiske symboler. Alt i alt så er det mere præstensværk end arkitektens, og derfor er den, siger Hugo, gennemtrendt af en militær og teokratisk disiplin. Den romanske stilart afspejler altså alt det ved midelalleren, som Hugo ikke kan lide. Det er det elitære, det teokratiske undertryggelsen ufriheden. Den gotiske arkitektur, som Notre-Dame-de-Paris for størstelighedens vedkommende er bygget i, signalerer for Hugo noget helt andet. Her kan vi se, hvordan kirken er opbygget med spæssebure, de tykke mure, som kendetegner den romanske arkitektur er blevet afløst af større glaspartier. Det ser man tydeligere her fra siden af. Det er alt i alt en mere åben arkitektur, en arkitektur, der interagerer mere med sine omgivelser, en arkitektur, der er opadstrebende og dynamisk i sit udtryk. Hugo skriver om den her gotiske arkitektur i sin roman, at det ikke længere er præstensværk, men i stedet for arkitekten og de almindelige håndværker, der står bag den, og derfor bliver arkitekturen mere fri og lunefuld, mere progressiv og populær. Den rummer siger Hugo, en række elementer fra folkets fælles forstætningsværten og bager præ af folkets umåderholdende fantasiv. Det ser man blandt andet i de her gargylere, som sådan nogle demoner trænger ud fra kirkeens mure, som fra et folkeevntyr. Vi ser flere af dem her, hvor de placerer sig overal på fasaden samtidig med de her meget fossileret og smukke spire, som ved skabelse har været overladt til håndværkernes fantasi. For Hugo, der bærer den her bygning altså præ af folklighed, af frihed, åbenhed og dynamik, den er på den måde, Hugo siger det på den måde, at være et enkelt individ bærer sin sten til værket. Det betyder, at den gotiske katadral, altså for Hugo, også er et demokratisk symbol, et symbol på en samfundsorden, hvor være et enkelt fri individ hører til i helheden og får sin klass i den nødvendige helhede. Så den gotiske katadral er altså for Hugo symbolet på et meget mere demokratisk folklige arkitektur, kunne vi sige. På den måde udgør Notre Dame Katadralen et perfekt symbol på den overgang, som Hugo ser i Midt-Lalland, nemlig overgang mellem det elitære og det teokratiske til en mere folklig og fri politisk ordent. Så det her perfekte symbol, som Katadralen udgør, siger altså noget om den udvikling, som finder stadig i Midt-Lalland som sådan ikke bare inden for kunsten, men også inden for den politiske verden. Den her politiske dimension af værket, den her overgang, den her frigøjelsesproces, som man ser i Katadralen, udspiller sig også i værkets dramatiske fortælling, i fortællingen om klokkeren Quasimodus opgør med faderfiguren Frollo. Fordi Frollo inkarnerer alt det, som Hugo forbinder med den romanske arkitektur. Frollo er asgetisk og mystisk, han er lukket og streng, elitæer og en kirkens mand selvfølgelig. Quasimododagemod er nærmest ren krop og er ligesom Katadralen siger Hugo faktisk nærmest sammensat af alle mulige forskellige dele. I starten af romanen her sker Frollo over Quasimodo, og Quasimodo adlyder hver eneste gang. Men i løbet af romanen undergår Quasimodo en stags frigøjelsesproces, en bevidsthedskøjelse. Til sidst ender det med, at han kaster Frollo ud over kirkens torn, og han står som den symboliske sejre her over Frollo i kampen om kirken. Så på samme måde som den gotiske stilart vandt over den romanske katadralen, så vinder Quasimodo i sidste ende over Frollo. Det skal ikke helt forstå sådan, at Quasimodo dermed udgør menneskehedens sidste udviklingstrin, for Hugo er det her starten på en historisk proces. Men ligesom den store gotiske katadral er bygget af tungsten, der stræber opad og åbner sig op mod himmelen, så er Quasimodo også en dyrisk skigelse, der får et glimt af evigheden at tage det første skridt i en historisk udvikling. Den vigtige pointe her er, at den her makrohistoriske dimension af Quasimodo's kamp mod Frollo får man ikke med, hvis man ikke kender kirkens og katadralens symboliske betydning. Det er præcis det, som Disney og de forkortede udgaver af romanen undladrer. I deres version bliver kampen mellem Frollo og Quasimodo til en slags evigyldigt moralisk opgør mellem det unne og det gode. Men i Øgosroman får den her individuelle personlige historie et meget større betydning, en meget bredere betydning. Næt op fordi den bliver koblet til kirkens symboliske betydning, bliver det til en fortælling om den franske historie, om franske nations udvikling og bevægelse mod frihed. Som nævnt så var den her rejse mod frihed endnu ikke afsluttet på Øgoseigne samtidig. Der var stadigvæk store konflikter i samtiden mellem det gamle regimes representanter og de her nye, mere liberale ideer. De støtte sammen i den juli revolution i 1830, som jeg allerede har nævnt og som duller Quas' berømte billede er en hyldestel. Øgosroman er altså på en gang en midlal og roman, en historisk roman og en samtidsroman, der behandler den her stadigvæk meget voldsom og pågående konflikt i det franske politiske men også kulturelle og kunstriske liv. Det første punkt, hvor man kan sige, at Øgosroman er på konfliktkurs med Charleston Tines konservativ regime, det er i det hele simple faktum, at Øgosroman gør en præst til skurken i sit værk. For noget af det, der kendetegner Charleston Tines regeringsperiode, det er, at den forsøger at genetablerer de bond mellem den katholiske kirke og staten, som den franske revolution jo ellers havde været med til at sønderbrudde. Den her udvikling var mange franske liberale, altså også jo gå meget kritisk overfor, og man kan se den her kritiske indstilling i beratningen om Frollos storhed og fald. Man skal nok ikke helt forstå det som en kritik af Christendom som sådan, men fordi man kan faktisk godt i Øgosroman se en slags åbning mod en anden fortolding af Christendom i stedet for. En forsøg på at tale for en kirke, som er mere åbne og dynamisk og er i ordet over ene stemme som med demokratiske principer, fremfor den kirke, som er elitæer og teokratisk og forbundet med det gamle enevælde. Men også på kunstens område var Charleston Tines regerings tid meget konservativ. Den officielle kunstoktrin var Classicismen, og Classicismen er brede af kravet om, at man efterlever gamle klassiske normer for, hvordan man skriver et godt dækt osv. Øgos på træt af den romanske stilart kan faktisk læse som en slags allegori over det, han mener om den classicistiske kunstart. Omvendt kan man sige, at hans hyldest til den gotiske arkitektur er en slags indirekte hyldest til den romantiske litteratur og kunst. For også romantikerne hævde jo kunstens frihed og var meget optaget af, at deres kunst skulle afspejle det folklige krav om politisk friheden. Så på den måde var romantikken altså en slags avtagere til gotikken for ygod. En videre var det en provokation mod det gamle regime, at rehabilitere midlallereens kunst overhovedet, sådan som ygod gjorde, fordi de classicistiske, antikelskne dogmatikere som sade i det officielle regime, de havde midlallereens kunst og antog den for at være formørket og forkrøklet. Men ygod var ikke helt alene om denne her genopdales af midlalleren. Faktisk kan man sige, at den kendetejne og romantikken brettes som en europæisk kultursstrømning. I Frankrig har vi for eksempel Prospamiri Mees som skriver begejstret om midlalleren, og i Danmark kender vi midlallerdyrkelsen fra romantikere som øhenslæger og ingenmans historiske romaner. Alle sammen tager de midlalleren som udgangspunkt i et forsøg på at forangre nationen historisk og kulturelt. Den her genopdales af midlalleren i Frankrig fik rent faktisk stor, rent praktisk betydning også. Efter julerevolutionen kom der en ny konge, Louis Philipp, til magten, og han tog midlallerearchitekturen til sig og forsøgte på at bruge noget af denne nivån Aura til at legitimere sit styre historisk og kulturelt i befolkningen. Det betyder, at en række af de midlallerlige bygningsværker i Paris, der på det her tidspunkt stod og hendes mulråde, blev erklæret for bevaringsværet i. En del af dem var på vej til at blive revnet, men de blev bevaret. Så i dag, når vi ser på Notre-Dame-de-Paris og midlallerearchitekturen i Paris i det hele tredje, så er det ikke mindst Victor Hugoz og nogle af de andre franske romantikere og fortjenteste, at vi kan vandre rundt og se på den så velbevare, som i dag står Notre-Dame-kirken som et symbol på den franske nations kulturelle enhed og historie, og det er ikke mindst Victor Hugoz' fortjenteste. Jeg indlædt den her forlæsning med at sige, at Hugoz' roman rummer meget mere end Disney's tegnefilm, og det håber jeg nu at have vist. For det første kan man sige, at Hugo giver os et ganske nyt billede af midlallernes kultur og politiske og kunstneriske liv. Samtidig kan man sige, at Hugo formår at gøre denne midlallere levende og interessant for sin egen samtid. Det gør han blandt andet ved, at forene den store historiske udvikling med en personlige historie om en ydmyg klokkers personlige frigørelse fra sin mesters å. På den måde vil jeg kombinere de her nivåer samtidig med, at Hugo er en fantastisk fortæller, og samtidig med, at han formår at inkludere et stort og favorigt persongaleri i sin roman. På den her måde skaber Hugo med klokkeren fra Notre-Dame, et af den romantiske literatures helt store højdepunker.