 Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlighedens egendom, for uderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 28. Erik vågner ved at Semske rosker i ham, for bagstået åbner han øjnene og ser sig om. Han husker inte. Hvad er der om dette? Jo, nu ved han det. Semske er han befinder sig på toppen af en murpelle, der har modstået røstelsen. Flere ailen i tykkelse og en halsnæst ailen høj. Den næstyrde bygning har ikke såret nogen af dem. Men dernede, mellem ruinerne, ligger li på li. Erik gyser. Og det er over i den anden fløj brenner det. Inte står til at rade. Man har åbnet alle celler og lavet de afsindige løbe ud. Og opsynet makter indet. Man har ville bringes brødder i gang, men de formår ikke at udrette noget af betydning og de afsindige hændres lukkningsarbejde. Personalet opgiver alt. På den øø er der ingen hjælp at hente. Der bor kun nogle fattige fiskerfamilie, der rejseslagene er tyde ude i deres både for at undgå galeanstaltens indvånere. Hvordan kommer vi ned? Semski spørger Erik med brudstemme. Semski peger på en ende af den snort de brugte og som endnu hænger på murpillen. Han drænger den sav som et hjørne af murverket og gør tegn til Erik om at de skal hejse sig ned. Den ødelæggelse, alle de døde, de føler sig som morder og begge to. Hvorfor de ikke blev en sløde hjælp også? Hade det ikke været bedre? Nej, Erik tager sig sammen og retter sig. Det er jo ikke deres personer, det drejer sig om. Det er en stor hellig sag, de kæmper for. Fra med Semski. Det er den engelske stat, der er morderen. Det udgytte blod kommer over dens hoved. Nu skal den underkude verden befris for sin tyrann, og som han står der, midt blandt ødelæggelsen, går der pludselig et lys op for ham. Kort side, som han har været, har han ikke før nu fundet løsningen på problemet om, hvor ledsen skulle bringe sine opdale til frem. Hvorfor sagde han nej, da man tilbydte ham kongekroner og grønneskåre, havde han dog sagt ja, ja til alle stater. Med søgn lige på hverandre ville de have møntet guld i 100.000 milliardvis. Det koste bare metalsværdi vil i én håndevænning være sunket til nære lige nul, og opdalesen ville være blevet en alverdens ej. Hvordan var guldet ikke allerede sunket i den tid hemligheden havde tilhørt kun én stat, men endnu var det tid. Endnu kan han sejre. Fremad Semski, hvor tid er kostbar, vi har indtidt øjeblikker spille. Erik tager fat i snoren og lader sig glede ned. Semski følger hurtigt efter. En herre kun giver ført høj hatt og flipper, der er bundet sammen med et stykke sejlgar, nærmer sig dem begge og tager høfteligt hatten af. Gleder mig meget, at de endelige at komme ned fra deres ildvogn udbryder han hjerteligt. Ikke sandt, jeg har jo den ære at tale med profeten Elias. Mit navn er James Cook, berømt engelsk opdalesesrejsende. Jeg vil gøre det med et forslag angående i en ny verden som sejling. En anden kommer til. De lider af en kronisk maveinfektion udbudder han bare og viter han saks frem. Det er nødvendigt for deres helbred, at jeg spretter deres underliv op med dette instrument. Men gesvindt, jeg har ingen tid at spille. Jeg har endnu over 100 patienter tilbage, som jeg skal besøge i dag. Semske griber ham bagfra, restrer saksen fra ham og kaster den langt bort. Deres instrument har doktor, siger han, og giver ham et puff efter det. Og over og kirur, om jeg må bede, bemerker den afsendt de i grænken, kolde omslag og forresten kun trørt indvendig, og er sted ilder han efter saksen. De besøgnerliste skikkelser dukker op om dem alle vejne fra. Man højer råb, skrig, edder og hylmen. Der jeg er overlægen forbi, fuldt i helen af tre gale, der vil have fat i ham. Hvordan kommer vi herfra, Semske, siger jeg ikke. Jeg har ikke en båd i nærheden, vi kan få fat på. De løber ned mod strandbreden, men de få både er allerede optagende og ude på havet. Anstaltenes jakt, der har ligget for anker et stykke ude, er blevet ændret af sindsyg. Vi må følge køsten øgen rundt til vi finder en båd, siger Semske. Jeg er ikke følge ham, det er blevet klar dag, solen står op, en frisk, vestlig brise stryger ind fra havet. De stiger op på et højt punkt, hvorfra de har udsigt til alle sider. Sjætlandsøerne er omtrent 100 i tallet, men ikke 30 er dem at beboede. Anstalten ligger på en af de her naturens ødeste og ensomste, i ret betydelig afstand fra hovedgruppen. Kun utydeligt skældner man omrisende, er den store hovedøg mainlandt just. Men brennen må være set derovre, man kan vente, at der vil komme undsætning. Er det ikke et sejl, der ducker op derude, Semske har gode øjne? Det er ikke et, men flere fartøjer, der styrer mod øgen, erklærer han. Hvordan skal man dog slippe bort, inden det bliver for sent? De iler er der ned for at undersøge køsten. Nej, ikke en båd, ikke en planke, man kan redde sig på. Køen er lille, og de kan snart nå den rundt. I evnlige møder de løsslubbene patienter. Det er dem, der har taget alle bådene. Semske skæretender. De her råb og skrig, fremad. Det lyder som et stort slagsmål. Er der en kamp mellem de afsendtige? En fremspringende klippe og øjdeskjule og udsikten for dem. De klaver over klipper og rullende stenblokke. Nu kan de se, hvad der foregår. Himmel, en dæksbåde. En kampen står om. Der synes at være tre partier. De afsendtige er let at kende. Og der er anstaltens funktionere. Enkelte bevæbnede, men de fleste våbenløse. Mest kniblere sten. Men hvem er den tredje part? I er ikke og Semske nærmer sig ubemærket. Da de kommet de kæmpene nær, i et hundret egens afstand, udstyrer Semske et skrig og peger frem for sig. Kapteren al slev. I er ikke far sammen og studser. Hvem er den kvinde der, som kæmper med? Min hustru skriger han i det samme og styrter frem, så hurtigt benene kan bære ham. Det har de oplysningen på det spørgsmål, der så tit har påtrengt sig dem begge, men som de endnu ikke har fået lejlighed til at give udtryk over for hinanden. Hvor var de andre blevet af? Hele kemiers mannskab har været egenspæret på galanstalten. I en håndevænning er Erik og Semske blandt de kæmpene. Så er han heller ubetinget til de afsendtige side. Anden med den høj hat og flæpperne af anfører. Og ved hans side kæmper Tappert over Kiruren med sin saks. Erik ser straks, at her kan kun sejres ved liste. Plads for profeten Elias. Plads for illvånnen brøgler han så højt hans lungertillader og vinker til sine venner, at de skal holde sig tilbage. De afsendtige sandfører udstyr et begejstret hyl. Leve profeten Elias svarer han. Leve Elias svarer alle i det gale kor, lige så henrygte. Hvad vælger med den båd, bliver jeg ikke ved. Vandet er alt for vort i dag til at sejle i. Ser I ikke filistrene, der i år og dag har holdt ædre indespærede. Nog turen til ædre kom, at indespære dem. Tilbage og lær os putte dem i cellerne. Øge og sønderrivene skrig. Ja, i cellerne med dem, brøgler de sindsyge. Det kan de forstå. Men den tredje part holder sig tilbage fra kampen. Bliver det en let sag, for de afsendtige, at afvæbner overvinde deres tidligere herrer. Båden lades fri, og de afsendtige, der har sprunget i den, venter tilbage. Og de oppassere, der holder anchorkettingen slipper. I et nu, giver jeg ikke tegn til sine folk. De styrter frem, og båden er deres. Profeten Elias er en forreder, råber i det samme ene oppasserene. Benøttende sig er den samme liste som Erik. Han har kun locket æder bort for at tage æders båd. Efter dem, tilbage fad i anchorkettingen, at skill i afsendtige løber tilbage, og anchoret ind, råber al-slev. Men over 20 stærke mænd har allerede fået fat. De trækker fartsøj mod land på ny. Hvordan får vi den anchorketting løs, udbrudder al-slev? Findes her ikke en økse, man leder for Geves. Nu er man kun få egen fra forfølgerne. Der springer semske op på reglingen, og råber med veldig bydende røst. Ha den af i støvid med æder i ubuddelige. Ser I ikke profeten i ildvognen over æders hoveder? Se op. De afsendtige slipper deres tag for at se op i det samme rives anchorkettingen fra dem. Båden er fri, og man gønger ud efter. Man sætter sejl til, og det er på høj tid. Fra den anden kant ser man fartøjerne fra maneland nærmest og øgen. Slut på kapitel 28 og start på kapitel 29. Man er ude på det åbne hav. For en frisk vind glider dæksboden lystig af stedet over bølgerne. Der bliver etter tid til at onde og se så om. Erik og Semski må trykke alles hænder, og det regner med spørgsmål fra begge sider. Erik ser så om, der mangler flere. Hvor er den flinke styr, man smidt? Maskinmester Jackson? Den lystige Peter? Brown? Er vi? Og tykke prøvst bakok? Ingen svarer, men der trækker han sky over alles ansigter. Allslev svar, udbryder Erik og griber ham i armen. Blev de deroppe? Den adspurte nekker. Knus det? Jorskelved tog dem, da det befriede os andre, siger Junker. Jorskelved? Erik tager sig til hovedet, som var mit værk. Almindelig fra bagselse. Semski fortæller, mens Erik tager skjuler ansigtet i hænderne, og læner sig til sin hus drugs skulder. Anklager ikke dig selv, tryster hun. Den måtte så være. Båden glider afsted, for så mange sejl den kan bære. I høj sonden øjnes nu, at der er et fartøj. Dæksbåden bærer anstalsens navn i guld. Man skraper dag, for at hindre opdagelse. Hvorhen? Til Frankrig, siger Erik. Men var ledes uden vand, uden levnesmidler. Og mange af manskabet er såret. CTO Calli, der i smug ømmer sig, og tager sig til siden, når han tror ingen ser det. Tør man betru sig til det eller andet skib. Alle er klædt i galehusestrakt, og ingen har så meget som en øre på lommen. Hvordan skal det gå? Har man gennemsygt boden? Ja, alt flyv har påtagede sig dette. For uden ballast, fandtes der kun nogle unødtige jernsæer. Et par kasser med medicin, bestemt til anstaltens apotik. Og jo, det er sant. Her er en indretning til Pilke Torsk med. Bravo, siger Calli, og tager sig til siden. I dette farvand findes ingen mangle på Torsk. Det skulle gå underligt til, om vi kom til at dø og sult. Med medicin-kasserne udbrudder Erik Ivid. Hvor er de? Alt slevet dykker ned i det trange lastrum. Junker og Atkin giver ham en håndsrejkning. To tæmmelige store kasser hiver sig op på dækket. Vi hjælper et stykke jern, for de er brekket op. Erik undersøger nøg i indholdet. Der er en halsnæst doser og flasker i vær. Erik er sur at blive ilde. Karbolsyre, æder, salep. Erik sandsigt klar op ved fundet af denne pakke. Bromkallium, koncentreret vinon. Kinin. Belladonnabladet. Opium. Nogle doger, som er kakaopulver. Men indtid drikkeligt. Erik støtter hovedet mod hånden, for overvejsituationen. Simer kaptein, spør han endelig. Hvor længe kan vi være om at nå den franske køst? 14 dage er 3 uge, hvis vinden holder sig. For vi modvind eller stille vær kan det være længeere. Så længe kan vi ikke være uden vand, siger Erik. Og vi tør ikke løb ind i nogen engelsk havn. Finnes der enten andet land, der er også ternert, at vi kan nå det et par dage. Jo, Norge. Ja, så færgerne, indkaster og kærlige. Alls livslåser på panden. Dem havde jeg glemt. Til færgerne har vi kun nogen få dage sig læs. Så sætter vi ufortydekursen mod færgerne, og gør Erik. Det er måske også et af de sikreste steder for os af alle lande. Man hører nu. Vi har dog altså endnu mindst to dage at sejle i. Sandsynligvis, ved det vi hjælper pilten, lykkes og så fanden nogle fisk. Og desuden har vi her et ringekvantum salip, der dog i ukrok tilstand. Og vi har indtid at kove med, at dem er ufordøjligt. Samtens muligt kan kave. Det vi i værd tilfælde, vil jeg nok til at forhindre, at vi lider for mig ensult, når vi samtidig anvender et andet middel. Jeg sikter her med til den opium, jeg har fundet. Som bekendt af dette stof, i høj grad smertestillende, og virker hemmende på fordøjelsen. Opiumsrøjere kan i mange dage leve uden mad og drikke, uden at savne det. Så bliver vi opiumsrøjere, udbrud og ukallig. Opiumen skal forhindre os i at vandsmægte af tørst. Ved bliver Erik. Og kakaoen skal holde os så meget op, at vi ikke bliver alt for afkræftet før vi når land. Man opløser gerne en del opium i ti dele vinon eller vin, og anvender fra fem til 30 drober af gangen, med untagelse af den, der skal styre båden, hvilke vi må skiftes til. Med alle gode magtershjælp, skal vi nok slippe heldigt fra det. Alle gav sit bifald til kende. Flere af mannskabet hadde på deres rejser haft lejlighed til at gøre sig bekendt med virkningerne af en opiumsrus, og de var ikke de mindste vi lige til at indlede sig på eksperimentet. Erik uddeler nogen rilepsjon kakao, landet med salep, og nogen timer efter, da tørsten fra alvorbegyndere indfinde sig, indtages de første opiumsdrober, som Erik på skøn har tillavet. Virkningen er kænnelig, og men ikke tørsten går helt bort, svinner trenden til vand og betydeligt. Enkelte af folkene, der viser sig særlig modtagelige overfor det narkotiske stof, faller hen en lidt døs. Erik mærker sig disse, og beslutter at give dem lidt mindre positionen de andre. Stemningen om bord stiger betydelige efter den første en gift. Man ser tingene i et mundtraget, og mere forhåbningsfuldt lys. Enkelte kan ikke bare så for at komme med et par vidtigheder. Kakao, salep og opium, er tre slemme ting på en gang, de har semske, der ikke foræntede og gået til hånden i anstalten og butik. Så snart vi kommer i land, må der have dygtigt laxativ til. Slut på kapitel 29. Dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens ejendom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Eger er automatien Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitlet 30. Endelige affærdernes kyster se, men turen har også på grund af strøm- og vindforhold, vejret over fire dage. Og det er et febersygt hulkendet mannskab, det ekspoden har om bord. Fier dage uden drikke, tager på kæfterne. Den ensomme stejle klippe, der hende, er Sundbø. Steineord, almindelig kendt under navnet munkten. Så er der endnu kun en vildt vej tilbage, til Sundbø på Syderø. Vand, vand. Vi skal snart få vand. Havet haver sig høj, næsten Lodrade fjælle. Det er Syderø. De nærmer sig kysten, og spejder efter et sted, hvor de kan lande. Fjællene, der haver sig som en mur oppe af havet, er stejle og utegentelige. Tusener og etter tusener af fule, flauer og skrigene om de høje tænder, men indtid menneske lader sig se. Havet er stille. En svag døning plasker mod klippemuren og bager båden mod land. Med et åbner sig en landingsplads for deres blik. Det er Sundbø. Modet for deres fart. En håndfuld lave ved træhuset, hvis græsttage knap kan skældnes fra omgivelserne, og oven på hvilke jord der er for vandre om. Nogle åbne både ligger for tøjet ved strandbredden, hvor man vil hjælpe at klippe blokke, og danne en primitiv havn. Dæksboden lægger til. Alle springer i land. Det er jord, man føler under sine føder. Fast jord. Der og hende kommer en gammel mand, klæ de foreskind og ul, og sprænger imod ham. Vand, har de noget vand til os? Ja, svaret en gamle, på en blanding af dansk og færøsk. Vel har jeg vand. I kommer der langvejs fra, kan jeg tænke. Skibbrodende nordpålsfarer svaret jeg ikke forsigtigt. Men vand gamle, vi har i fire dage ikke smagt en drope. Ja så, nordpålsfarer, svaretfæger ingen sindig. Ja vel har jeg vand. Følge marhiset hen til mit hus. Det der ligger der hende med gemmerlammet på taget. Han sætter sig langsomt i bevægelse, men de fortørste mennesker kan ikke holde hans sindighed ud. Semski og Kalandro løfter ham op på deres skuldre, og løber hen mod hyten med ham, fuldt af hele flokken. Så så ser den gamle sak mod i. Vel skal i få vand, og mad skal i også få, om i dertil drenger. Blot i vil gi mig stoner. Efter at de har sat ham ned, og går ind i hyten. Efter syv lange og syv brede, venner han tilbage, med en skiden krokkefuld og plomret henstående vand. Hvem skal drikke først? Froden roper de alle med i mun. Men ingen må første gang drikke mere end et par munfulde, for maner Irik. Hun sætter kroken til mun og drikker. Det er vanskeligt at slippe den igen. Så redder en ropester. Nej svar Irik, i andre først. Det er Edder, som har lit for mig. Den ældste først. Drik og Kelly. Det var søn at spille den kostbar tid med komplimenter, siger denne, og sætter kroken for mun. Og vedblir han, efter at have drukket, og ragt kroken til den nærmeste. Aldrig havde jeg troet, at vandkun smager så godt. De har drukket alle. Irik sidst. De føler sig som født på ny, men nu begynder sulten for alvor og infindelser. Vem der nu havde en mundful mad, siger jo Kelly. Mad skal I nok få, om I vil give mig tid, siger den gamle. Godt hængekød, og drivel, langt, tyndt, bygbrød. Skal I få, det bedste, jeg har. Det bedste, den gamle havde, vistes at være noget illelugtende, halrådent kød. Gud ved, hvor gamlet, og fuldt er madikker. Færingerne spiser helst det kød, der er hængt længst. Jo mere rådent der, jo bedre smager det. Friskt og madet kød, anses for en simpel ret. Gud valgtsigniger, udbrød og Kelly. Det er ikke fordi, jeg ikke kunne spise, hvad det skulle være, men hvis I havde en smule kød, der var lidt mindre gamlet, så var det ræk nok grå med rat. Vi er lidt frisk kød, sagde froen. Den gamle så forundret på dem. Frisk kød, han vrengede af ordet. Jeg ville byde idre det bedste, jeg slagtede et par forr i går, og hængte dem op. Nu skal jeg komme med det. I midletid falder man over det slet bakte halrå bygbrød. Det er en herre ret for de sultne maver, og der færingen endelig kommer med friskt forekød, som det ikke falder ham ind at byde dem stægt, vilket ikke smager en færing, og jublen er mindelig. Man smager ikke på kødet, sluger det bare, da sulten er stille, og derfor har de værstnen vågner de. Askeldige færige borgere har samlet sig for at tålge modigt og vente på deres opvågnen. Det er helt andre unge, lystige mennesker, der nu har sovet trætheden og udmadelsen bort, som giver svar på de spørgsmål, der rettes til dem. Erik fortæller en lang, opdægtet historie om deres skibbrud. Dæksboden havde de som en eget rædningsbåd haft med på deres mislykket fart. Idiesbjerg havde givet deres farts og en lækk, som de ikke kunne stoppe, og da de befandt sig i synkefærdig tilstand, måtte de frelse sig i rædningsboden. Strøm og søg havde midletid været dem kunstige, men da de i skyndingen ingen instrumenter havde fået med til at bestemme kursen, var de landet på færørende sydelige del i stedet for på den nordlige, og her er vi nu, slutter Erik, færdige og blotteret for alt, uden en eneste skilling, hvor med, vi kan belynde etere for eters gæstfrihed. Tal ikke det om, siger den gamle færing. Penge af en sjællen varer nu til dag. Det vil sige de ny, som gælder for noget. De gamle har vi nok af, men dem kan vi gerne kaste i havet. De ny penge, udbryder jeg ikke for undret. Fortæl, vi har snart i tre år været hjemmefra, og i den tid ikke set et fremmed menneske, eller hørt det mindste fra den civiliserede verden. Hvad er der, der skete? Nej, udbryder den gamle, er det sant, hvad I siger? Der er det for sanden sjællent, at vi færinger kan fortælle dem, der kommer til vores ø noget nyt. Du, Mathias, du er bedst gård for tungbåndet. Fortæl du de fremmede søgfolk hele historien. Mathias, en gamle hvidhård mand, flytter sig i sædet, rømmer sig, og giver sig til at fortælle. Jo, seri, begynder han. Vi ø-bore, spørger ju sjællent, nyt ude fra. Der kommer et skig nul gang om året og de fremmede fisker og besøger os hver sommer. Ellers hører vi intet, vi lever vores eget liv, og har forresten også nok i os selv. Vi føder og klæder os af, hvad disse ø og frembringer, og det har været godt for os i disse tider, for ude i verden, er det nok gået slimt til. Men det er netop det, jeg vil fortælle. Det kan vel være sådan noget som en to, halv tredjeårstid siden, og det var engelske penge de fleste, smukke blanke guldskillinger. Men eftersom pengene blev flere, blev alle dyre. Vi mærkede det på, hvad man bød for vores vare, vores for, vores ul, vores eterdun. Det gik så vigt, at vi fik over tusinde kroner for et land, men skulle vi så købe noget af de fremmede igen, var det lige så dyrt. Det gik lige op, og der var ingen foruddel ved det. Og det blev værre og værre. Til sidst kunne det slet ikke mere hjælpe at bruge penge, når man skulle handle. Vi kunne lige så godt fylde lommen med sten, når vi tog til tortshavn. For de forslog lige ens. Så måtte vi til at byte, ting mod ting, formåde værktøj, og eterdun mod synåle. Og det blev omtrendt som i meget gamle dage. Men det hørte vi, at i fremmede søgfolk, at i de store lande stod det rent galt til. Der kunne man heller ingen ting få for penge til sidst. Lommaren måtte bytte med bageren, når han ville have brød, og give ham skottøj i stedet. Folk, der havde været rige, blev fattige. Sådan efter hånden, hvis de ikke sikrerede sig i tide, og fik ting, der kunne bytte sport, i stedet for deres penge. Hvers gik det empedsmændende. Deres lønninger for et helt år slog til sidst nebetil for en dag's føde. Og det fortælles der, at de fleste gik fra deres embeder, og blev håndværkere. Man ville leve af, hvad hans jord kunne yde ham, og vores præster havde vi måtte føde selv. Man gav forskrivninger på alle mulige sager i stedet for penge. Men det hente, at folk gav forskrivninger på det, de ikke egette, og lov og ret var det småt med. Og England, der sendte de mange penge ud i verden, blev et mægtigt og rit land. Dets flåde kom til at bestå at skipe, så store som hele byer. Og ingen anden stat kunne hamle op med det. Engelsk mændene klippede det eneste stykke væk efter det andet af de andre lande. Men til sidst blev det dårl for galt for disse. Ægligt kunne indtid land stå imod det. Og så foregnede alle de andre riger sig, og det kom til en stor verdenskrig. Midtunder alt dette hente de imiddeltid, at det kom ud, at England lavede sit guldsel, og nu tabte penge deres sidste værdi. Staterne kunne ikke krive skatte op med jer, uden i form af natureljer, og overalt manglede det på embedsmænd. Krigen gik i stå af sig selv. Regeringen gik for roet, og der blev revolution, og oprør overalt. Mange mennesker gik til grune, og folkene indsatte selv regeringer, som de gjorde i Frankrig, dengang de henrettede deres konge. Men nu, der nok er der kommet ro, sidde man fandt på de nye penge. De nye penge, udbrud i Ægforbauset. Ja, det sidder alt sammen. Vi forstår ikke rigtig endnu på det, men det kan også være det samme. Vi nok giver os selv, og behøver ingen penge. For et halvt års tid siden, kom der et skipop. Og der kom tre mænd i land, som fremviste deres dokumenter, og spurte, om vi færinger, ville slutte os til det nye rige, som de kaldte den Skandinaviske Republik, og vi forstod, at det var de nordiske riger, der nu styres af en folkeforsamling under et, og efter som vi altid havde hørt til Danmark, og gå sammen med vores frænder, betale skat, og sende en ristadsmand ned til det nye råd. Krig og vernepligt skulle ligge mere være, sagde de. Men det har vi jo heller ikke kendt til før. Erik og hans kammerater var overvældet af, hvad de hørte. Men penge spurte Erik af der. Ja, de hedder nu kvadratmeter og kvadratcentimeter i stedet for kroner og øre, svarede Mathias. Og så er der en danne ud, det er det mindste. Jeg har her en sædel, som jeg fra gangen fik i betaling for ti år. Han trækket stykke papir op af lommen og ragtede det til Erik, som begærligt grebte. Det er lineet en gammel penge sædel, med et inskrift lød. De forenede nordiske grundbesider og spank anviser forviseren af denne sædel 100 kvadratcentimeter normal jord. Jeg har hansen SP Berg København, 1913. Det nye betalingsmedel var jord. Ganske rigtig, sagde Mathias. Man betaler nu omstående med jord. Men eftersom jorden er forskellig frugtbar, så beregnet den på linende måde, som man i gamle dage beregnede hardkornet. For den sædel, man kun får et lille stykke god jord for, får man store strækninger sandjord. Og hver gang man vil give jord til banken, for at få sædeler for den, det er alt, for vi ved heroppe. Man hensynker i tavshed. Ænlig spørg Erik. Godt at posteskib til København mere. Bevars vælge af, siger Mathias. For et par måneder siden blev farten sat i gang igen. Og hvad kostede rejsen? Omkring en halv kvadratmeter, tror jeg. Hvilken værdi anslog de vores dæksbåde til. Jeg kan ikke sige det så lige, men jeg kan ikke være der rejne med de nye penge. Men godt at vælge en kvadratmeter, tror jeg nok den er vær. Erik tænker lidt efter, så henvender han sig til sine folk. Jeg er nu en fattig mand, lige så fattig som I. Og vi har ikke mydlet til at komme herfra alle, hvad mindre vi skulle friske skæbnen og begyde os på fart over Norsøen med vores lille dæksbåde. Vi havde med lidt sik proviant, rejsen vil være længe, og vi kan ikke bedde disse brave folk og give os alt det, vi har brug for. Jeg vil derfor rette et spørgsmål til Ider. Vi er i tillade med at sælge båden og får den indvundende værdi rejse til København sammen med min hustru. Så snart det er gørligt, skal jeg komme og hente Ider, eller sende Ider midler til at komme til mig. Jeg tænker, at I vil have taget del i øjens arbejde, vi kunne finde ophold her så længe. Jeg er godt bevar mig vel, siger Mathias, den som vil arbejde kan komme frem alle vejene. Og Kelly strøver sammskæket, som den ældste af manskabet svarer han først. Jeg har for min part ikke noget at betænke mig på. Jeg siger, at vi måtte være nogle slemme kaponer, om vi ikke sagde, ja, tag båden deres herlighed. Den er dem velundt. Jeg tænker, at I de andre siger det samme. Ja, ja, råbestar Ikor. Tak, venner, siger Ier ikke. Jeg skal aldrig glemme Ider det. Og henvendt til Mathias spørg, hvornår går på, at skive til København. Og det går vel snart, svarer færingen. Om tre måneder, tænker jeg, og for satan, udbrudder Kelly og knipper sig i lovet. Så kommer det hyde fra København, vedblir færingen uforstyret, og derpå går det til Island. På hjemturen, lægger det til igen ved Torshavn, og så vil de kunne komme med. Slut på Kapitel 30. Dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlig hæden Seindom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Ier er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 31. De sejlede ned gen Nøresund. Alle de gamle kendte punkter viste sig for dem. Den sjællandske kyst, rundt og foresagtig, udfoldede sig stykke efter stykke for deres blik, lige billederne i en bog. Rosenborg og Slitten var de kommet forbi. Der var Ven, med sine brætteskrænter, og den hvidesankt Ipskirke. Derinde lå Rungsted og Hørsholm, Vedbæk, Skogshoget. Men de havde ikke blik for det. Verken Erik eller Hans Hustru. Det var kun et par trætte udpinende mennesker, der glede fremad med det UVC-møde. Hvad gemte fremtiden endnu for dem? Endnu før de havde passeret Skogshoget, dreret skibet mod land. Det lavede til ved en ny havn. En lang, mægtig stenmåle, hvor et skib her og der lå for tøjet. Landgangsbron blev hevet frem. Passagierne gik fra Boer. Der stod de i deres færøske drakter, to udlændinge i deres egen fødde by. Hvor skulle de vende sig? Hvorhen skulle de gå? De var blotteret for alt. Ipskirke, de var blotteret for alt. Erik havde kunnede få kvadratcentimeter i lommen. Det var sagtens knapp nok til en næste opphold i et hotel. Det var deres hensigt og henvendelser til regeringen. På skibet havde de forhørt sig om denne og fået at vide, at regeringen ja, det var en folkeforsamling og folkeforsamlingen havde igennem formand og tog næst formand. Formanden var for tiden en svensk og havde vel andre. Regeringskontorne skulle ligge i gamle Kristiansborgslottsplads. De begav sig på vandring ind gennem byen, som de ikke kendte mere. Det var et utal af gader med nye navne, toge og pladser. Hovedgaden skulle strække sig lige til ordrup, fortal den for bygående, hvem de spurgte om vej. Men en store by var yder og folketom. Hele steder stod tomme og ubebåde med i tuslagende vinduer opt gennem alle etager. På gaderne lås smus og brugstynger. Hver et øjeblik kom han til tomter af Brandehuset, hvis rester som spøgelse sagtige skeletter strittede op mod forhåretshemlen. En gammel mand gik foran dem samme vej som de. Jeg ikke indhændede ham og gav sig i snak med ham for at få noget nærmere om forholden at vide. Akja, akja, satt en gamle. Det har været en drøj tid for os alle. Den krig, de tusinder, retter tusinder af menneskeliv den kredvede. Ja, de kan kun tælle sig millionvis over hele jorden og den store krise, da den rigeste mand ikke havde det brød han skulle putte i sin mund, københavnsbomper der mang, og den store verdensrevolution, at et menneske kan opleve så meget. Her ligger nu over den halve by, jeg mere endnu øde. De fleste er tyde ude af landet til. Man kunne ikke tro andet end at det var verdens yderste dag. Men nu spurte jeg ikke. Jeg husker lov, svarer den gamle. Nu synes der, at vi har kommet ro. Det kunne jo ikke blive ved. Det måtte få raset ud. Ingen ordentlige mennesker kunne stå så ved det. Men viste til sidst det endte mere. Der var ingen at vise. Ingen bladet. Ingen jernbanen eller skibet. Alt gik i stå. Det var bare en forvirring og forstyrelse alt sammen. Hvordan man kom ud af det igen, begriber jeg ikke den dag i dag, for der var jo ingen øvrighed og folk træk i skarer vise gennem gaderne uden at vide hvad de skulle. Man kunne jo se, at skulle de blive ved sådan, stød hund og snøden for døren. Men folk blev altså selv enige om, at det måtte være forbi. Man måtte have ordentlig sagerne igen. Som det var, så var det bare til alle skade og ingen skavn. En af vores forrige ristadsmænd opfordrede os alle til at mødes på fælleden og indsætte en midletid i øvrighed der var ikke en, der ikke mødte. Politiet behøvede sig ikke. Vi var jo vortret af politi. For alle havde hun interesse af at løde. Penge var der ingen af. Vi havde bare tuskandlet og kunne ikke lønne embedsmænd på gammel vise. Men vi forpligtede os til at holde dem, vi valgte til øvrighed, med føde og klæder, til de havde fået bragt ordentlig tingene. Og som vi bare havde, bare de sagde over hele landet. Det var mest en del de gamle ristadsmænd. For nu var der jo ikke mere højere eller venstre, der blev valgt. De kom sammen her i byen og det første de sørgede for var at få jernbane og telegrafikang igen. Snart affarede vi at i andre lande var det så adeligt som vi. Det lov i luften af alle forbandet i krigen. For det var den, der var skyldig det hele. Det andet, hvor man nok kom ud over. Ja, og så kom de nye penge. Det var nok ned i Tyskland eller det for enede Germania, som det nu hedder. At de fandt på det og alle andre efterlinede det hurtigt. Alle som eget jord sluttede sig sammen og vi fik endelig lavet en bank på ny. Det er bare jord i stedet for guld og sølv, den nu er grundlagt på. I den sidste tid har staten taget sig ad den og den er under kontroll. Det vil sige, folkeforsamlingen ansætter alle impedsmænd ved den. Nu er det da så, at den mand, der ejer mig en jord, han har fået. At den mand, der ejer mig en jord, han er rige og alle vi andre, der ikke ejer jord, eller det forstår sig, jords værdig via fadige. Ark ja, rige og fadige, så den bliver det ved til verdens ende. Men det mærkes ikke som før. Der er ikke så mange mennesker til mere, så der er nok at bestille og fortjene for alle. Ja, nu skal jeg denne vej. Folkeforsamlingen. Jo, det er rigtigt. Det er en stor plads, i det forrige slott de fik bygget op. De følger bare denne gade ned, så kommer de til gamle godters gade og så finder de nok vej. For vel for vel, de gik videre, alt var forandret, nebetager kæne igen, gaderne var bygget helt om, kun hister her, kun de kæne en bygning for gamle tid. De kom til en stor plads, det måtte være kongens nytår, eller vattennuhed. Kom de endelig til gamle Christiansborg. Folkeforsamlingsformand tog imod dem i et stort lystkontor, ingen af de tidligere slott sale. Han kende ikke, Erik. Jeg havde aldrig hørt hans navn nevne. Det er mig, der har opdagede loven for grundstoffernes forvandling med andre uger. Kunsten og levegul, sagde Erik. Såre, spurte formanden. Jeg synes, de sagede, deres navn var Paulsen. Erik så forundret på ham. Og så vidt jeg ved, var det en englænder ved navn Welton, eller Sliet, der kom med opdagesen. For ledes, Erik blev blej, har nogen anden udgivet opdagesen for sin. Det forekommer mig så, svaret formanden, men mulig husker jeg fejl. Det har ikke været så let at holde tankerne samlet i denne tid. Men i et værd tilfælde blev en beretning om opdagesen trygt. Det var en kemiker, der var ansat ved Englands himmelige guldfabrik, som undved og udgav en piæse om hele fremgangsmåden. Men allerede da, havde guldet mistet så godt som al sin værdi og krines død fra døren. At den grund vagt det beretningen ikke sønnerlig opsigt. Så vidt jeg i rentere, påstod midletid hvidkomne englænder at være opdageren. Erik støttede pande med begge håndflader og udbrudt tungt. Også det. Men hvorledes spurte formanden. De mener, at de er opdageren. Hvorfor har de ikke kommet først? Det er en lang og trist historie, svarede Erik. Har de tolle modighed til at høre mig? Fortæl kun sagde formanden. En halv times tid har jeg i hvert fald tilovers. Erik fortalte det. Så kort, om jeg så få ord som muligt. Midtunder fortællingen afbrudt formanden ham. Og det var dem, der dengang købte de store egendomme. Der gik så mange rygter om, hvor de havde deres rygter om fra. Ja, så kender jeg dem alligevel. Også om Kimia mindedes han, at han havde hørt. Og omkøbet af Lais Laverte. Mia og Mia intresserede, lydde han til Erik's fortælling. Bliv kun ved. Bliv kun ved, sagde han flere gange, da Erik så op til uret, som viste, at allerede over en time var gået. Erik sluttede sin beretning. For underligt, sagde formanden halvt for sig selv. Og nu er de selv, som de fleste er også en fattig mand. Jeg ved ikke ret, svarede Erik. De store egendom, jeg i sin tid købte, skyder og bevisligheder, er ganske vist ikke mere i mit eget. Men selvom de var, vedblev formanden, det gør mig ondt, der måtte oplyse dem derom. Men selvom de havde alle dokumenter i orden, ville egendomne dog ikke mere være deres. Hvorledes, spurde Erik. Det er ganske simpelt. Efter krigen, og den store krise lå store landstrækninger yde og herre løse, egerne var forsvundne, døde, omkommende, med al deres slægt. Og de nye stater, husk, der var ikke opkrevet skat i overvis, trængte til jord. De jord er jo guld. I det hele taget, er det nu alle staters mål, at besidme egen egendom, for at kunne udstede papir på dem. Der blev derfor over hele verden, udsendt bekendgørelser, om at egerne inden en viss tidsfrist, havder og fremstilleser, og bevisliggører deres ret. Denne frist er nu forlængst udløbet, og jeg kan derfor forsikre dem, at alt den faste egendom, de må have været i besidelse af, nu tilhører de respektive stater. Som sagt, det gør mig ondt. Hvad vægt ligger der derpå, udbrudde Erik? Det er dog ikke rigdom, jeg har efterstrakt. Så meget, det stod bedre, svarede formanden. Kan jeg i milde tid, skal jeg gøre for dem, hvad der står i min magt. Vi er nu blotteret for det allermest nødvendige udbrud for Poulsen, og ved ikke, hvor vi skal vinde os, når vi går herfra. En vær, der vil arbejde, behøver i disse tider ikke have manglet noget, sagde formanden, og kemikere, er der nærmere overordning i meget brug for. Der må nu foretages så mange i jordbrunsanalyser, at det næppe kan overkommes. For en månedes tid siden, er vi i Jylland, og vi har ikke politikninger, til at besætte bare de halvværende alpladser. De vil vise staten en tjeneste, ved at overtage en assistent på os der. Lønnen er 10.000 q. cm. og fri bolig. Poulsen' ansigt opklaredes. Overe Erik' ansigt, glede et næppe mærkebare smil. Vi venner tilbage til vores udgangspunkt, sagde han, analytisk station eller glasværk, det kan ham trændt komme ud på et. Der er i hvert fald mod tilbudet med tak, former en ragtam-hånden og med timestid skal deres udnevn til at ligge færdig til dem på kontoret for stategendomme. I ønsker vel en månedes gage, forud kan jeg tænke. Slut på kapitel 31 og start på kapitel 32. Slutning. Man skriver år 1923. Verden er for længst kommet til ro, efter den store krise. Som en mørkt tortens sky, der er endnu skimtes fjern i hoysunden, mindedes det uvær, der rasede over landene. Men som græset er der, frisk der frode et rejser sig, efter uværets skyldende regn, lever menneskigheden op på ny til fredigt pulserende liv. Der viler noget af en morgensdoms friskhed og væggelse over folkene. De militære byrter, der som et natligt marerit, knude alle samfund til døde, den vældige ophåpning af kapitaler på få hænder, den lamende overproduktion og fremfor alt den ydelæggende overbefolkning af borgerne, for en tid. Man så fat med fornyede kraft, tolv grænsen mellem regjerne af borgerne, samt dvendet mellem folkeslagene, anter en ny karakter. De forfaldende jernvarige i standsættes for ny anlægges. Den ny bevægkraft, fotoelectriciteten, er blevet en kuldes medbejler, firma mentes sol, der stråler over alle lande, sætter maskinerne i gang. Den verden, hvis hoved var guld og hvis livs betingelse, folkeslag vebnet mod folkeslag er sunket sammen, explodert ved sin egen indræspinning. En ny verden er opstået, løfteri og stor, for at tage fat på den første slab. Til, om over 100 jorden er der nægter at give brød til de mange måneder, til alle egendom er der fordelt på få hænder. Til menneske rejser som mod menneske, for at kæmpe om jordlagnes vand og luftens ild, til alt er der at løbe tilbage i det gamle spor. Til menneske lærer plantens store kunst og omdannet en uorganiske natur, umulbar de organiske skikkelse. Så at af at dyrkonnes jord, den ny guld, mister sin værdi, ved den siddelige bræd af røjninge mose, netop på samme plæt, hvor fordoms glas og proselensfabrik lå, har staten opført den ny, sydselandske kemiske station. Den bestyrer sig en forstandere, bistået af to assistenter. Laborator af forstanderen er en mand på de halvhundrede, men han ser ældre ud. Hans hår af vit, han bevæger sig underligt dugnakket og hans gang har noget træt, affældigt ved sig. Han bebor med sin hustru en lille lejlighed i stationens nordvestlige fløj, efter eget ønske. Fra vinduet i dagligstuen, har man vidt udsigt over mosen, solen om sommeren forsvinder, mens himmelen flammer i dybt rødt bremmer med guld. Rundt om til andre sider, oppe bakkedravet, breder den tætte bøgeskogsa, lunene over det saftig grønne inddravet, hvor krabbelage og indblomme om foråret gulden og grønnsværen. Hver aften, sommer og vinter, går forstanderen og hans hustru regelmæssig deres tur oppe bakkerne gennem skoven og ud til en åben, højtliggende plæt, hvorfra man ser solen gå ned. Ellers ser man det meget i uinfrastationen. Forstanderen leder selv alle analyser og er den hele dag beskiftet i laboratoriet. Ofte kommer rejsende til stationen, til forstanderen er en berømt kemiker. Mange fremmede ønsker at se ham, og damerne beder ham skrive sit navn i deres albumer. Han gør med et svært smil, hvad de beder ham om, men ellers er hans dele med få ord. Som en kuiositet fortæller man, at forstanderen ikke en gang opbebeder så stor en løn som sin assistenter. Han vil ikke have mere, end hvad der svarer til 800 kroner i gamle dage, da guldet endnu havde sin fulde værdi som betalingsmedel. Og da den ny højskole i København oprettedes, i stedet fra det universitet der gik til krone under krigen, og man tilbyd ham posten som lærer i kemi, svarede han nej. Han taggede for æren, hvilken givet, hvor han var. Kun et besøg skal have bragt ham ud af den vanlige ligevægt. Det var dengang en fremmed cykoptein ved navn Semski, ledsædet af en gamle iersk ulk, som hed Åkalli, kom til stationen og blev dødt på dage. Der kom der liv over ham, og om aftenen strålet der lys ud fra forstand og bolign, og hørte sprudstykker af lyst i samtale. Forstanderen selv fulde sine gæster til den tæt vedliggende jernvejstation, og man skal have set tåre i hans øjne, der han sagde, hils de andre. Den store kemikker er til lige en stor rejsende, der på sin derede skib, dengang han flygtede, for de daværende makthævere kom til selve sydpolen. På grund af den store videnskablige interesse, der knytter sig til denne opdagelse, har han udgivet en kort beskrivelse af sin rejse til Polarlandet. Metologerne har allerede nøje studeret sagen, og de konstaterer, at netop det år, hverken før eller senere, var der så denne is, strøm og varme forhold til stede, at den slige rejse var mulig. Nogle vil påstå, at et sådan tidspunkt periodisk vil vinde tilbage, men ikke én gang i tusind år. Hvis man ikke finder nye midler til at sætte over isen, vil selve Erik Paulsens land, så lyderes kaldergeografen i Polarlandet, være lukket for menneskene. Om det forholdsvis milde klima og det isfri havet ved sydpolen, og videnskabsmændene talt frem og tilbage, nogle mener, at det kun viste sig så ledes under de særlige kunstige forhold, hvorunder Erik Paulsen nåede Polarlandet. Andre holder for, at dette altid ligger varmt og smilende bag den omgivende is. Man har allerede syv teoriere, der skal forklare fenomenet. Slut på, Gul og Eger, er Otto Martin Møller, indlæs der Kristoffer Hulstal, lydbo.com