 An droglet så løven. Det er der en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egnet om. For yderligere information. Eller for at melde dig som frivillig. Kontakt LibriVox.org An droglet så løven. Eventyr for den romerske åltid. Trygt 1857 efter Fransk oversættelse. Se A-Reitels forlag. Inlæst af Kristoffer Hunstdal, lydbog.com 2006. Det romerske riges vidsdragte Provinter, styret af Øvhedspersoner, som kaldtes prokonsuler. En af disse, en hård og voldsom mand, som styret afrika, havde i blandt de slaver, der udgiver hans hudstigende, en viss androglet, som hver dag var genstand for den grusomste og uretfærdigste behandling. Denne ulykkelig, som foran ubetydelig forsel til skyld, blev dømt til at piskes den følgende dag, besluttet ved flugt og undraves og denne ufortjente straf. Begrundstider natens mørke udførte han sin plan. Det lykket, som har undgået sine vokter og opmærksomhed og slet ud gennem en af staden sportet. Han vandrede længe længe omkring, indtil han opdagede en mørk og snev og hule. Denne syntes ham et sikkert tilflugt sted, og han besluttede at skiveule sig der. Men neppe var han trådt ind der, før han han så nu hyre og løvekommer ham i møde. Ved dette syn troede han sig sikker på døden. Løvin udstøtte forfærdelige brød, som syntes at ryste hele hulen, og gik kun med stor besværlighed, da den knap kun støtte på den ene fod, hvor jeg blod et flød. Den starkelsflykning var blevet en stående ubevægelig, blej som et li, men hvor stor var ikke hans forundring, da han så det vildedyr nærmelsamme forsigtighed, betragte ham med en mine, som syntes at anrube ham om melidenhed og udstrække sin sovede fod mod ham. Noget berolelede tager en drogles fat på den, undersøger den og opdager en stor torn, som er trængt ind imellem kløerne. Han trykker den straks forsigtigt ud, og vågeren også har presset sovede for at få det størkende blod ud. Dyret, hvis ledelsen nu er betydelig lindrede, og som er udmattet af de smærtere, det har udstået, lægger sig ned med poden imellem hans hænder og falder i søvn. Da den er der vågner, hever den blidt sit hovedet op imod sine velgører. Derpå rejser den sig, slikker hans hånd, og udsteder et brøl, hvor vi den søger og udtrykker sin taknemlighed. Noget øjeblikket dig efter, bortfjerner den sig, men denne fraværelse varer ikke længe. Snart vinder den tilbage, bagerne i gabet bytte, som den lægger ned for en drogles føder, så om den ville indbyde ham til at dele det med den. Fra den dag af herrskede det fortrueligste venskab imellem den flygtede slave og løven. I tre år livede de sammen i hulen. Det var løvens værv og skaffe føden. Den brugte sin kammerat de bedste stykker, at det rov som den bemægtede sig, og da han drogles ingen illade, læ han det kød han ej kunne fortere i solen for at tørre det. I midletid blev den eleve mod ham dog til sidst utålelig, og han besluttede, koster hvad det ville og gør en inden derpå. En dag, da løven var gået ud for at jage, fjernet han sig for hulen, og trængte dyber hende i ørknen, hen imod den side, hvor han i horisonten troede og opdagte de nærmeste mørke genstande. Omsidt og nået han en skov og sygte tilflugt i den skygge. Der levede han nogle dage af bær og villefrukter, men han savnede snart sit fore i tilflugtsted. Uomhørligt hørte han rundt om de vilde dyresbrøglen, og han havde ikke mere sin ven ved siden af sig til beskyttelse mod deres raceri. Han klædret op i højre træer for at undgå deres angreb, og våget neber stige ned for at få syn som med fødde. For meget savnet, han da ikke sin mørkehule, og det eddele taknemlige dyresselskab. Da han i dag blej og udmåret af sysselsat mere samlet nogle vildefrukter, hører han pludselig en usøvænlig støj mellem buskene. Han vinder sig om. En tige som er trofen af en pil springer frem og falder ned for hans fødder. Vænds hans forstenede og rejsel betragter de vilde dyres siste krampetrækninger, ser han sig pludselig omringet af en tropsoldater. Det er romere, det er krigere af brugkonsulens garte. Snart er han greben, bunden og fødder som en forbrudder til sin herres palas. Ved synet arm roper denne. Slavet, du har ville undfly den straf som jeg med rette pålader. En strengere straf venter dig nu. Soldater lægger ham i længder og fyrer ham til rom. Han dømmes til at blive kastet for de ville dyre. Det romerske folk, var under kejserens hærdømme, sunket så dybt, at det glemende alt sin tidligere storhed, kun med høj ro, begyedet brød og skuespil. Hvad det fordrede var gladiatorkampet og strid mellem ville dyre. Sundet blod flyde på arenaen, var det tilfreds og klappet i hænderne. De stede, hvor den slags skuespil gaves, kaldte cirkus. Dens form var aflang rundt, og den var om 390 fod lang og 38 fod bred. Selve skuepladsen omgave sig flere redder benke, som hevede sig over hverandre, og man antar, at den store cirkus i rom kunne råme op til 114.000 tilskuret. Den var omgivet af en grav eller en kanal, og det sude en forsynd med bugegange i tre rækker over hverandre. Man havde, da man opførte denne pragtfulde bygning, indrettet en mægtig forskellige udgange, som tilud folk at komme og gå, uden at der der derved opstod uro og uorden eller forvirring. Ved den ene ende var der anbrægt portet igennem hvilke heste, vågne eller ville dyre indlådes. Ved den anden ende var der tre balkoner eller åbne galerier. Og i det midteste stod på en forhøjning kejserens strone, med en himmelovre, og regnene var det sted, vågte alliatroernes og de ville dyres kampe foregik. Og den var dækket med sand. Rund om den var en mur af 12-15 fods højde, forsyndet med et brøstværn, for at sikre tilskurene mod alt far fra de ville dyre. Des uden var den omgivet af et jerngitter. Når det regnede eller hedden var for stærk, spændte man et tæp over den forsamlede mægtig. I den hensigt havde man anbragt huller i den yderste mur, hvor i man stark lange stængere ind, til hvilke dækkene blev gjort fast. Lige som kæmpede med de ville dyre kaldte styrekæmpere. Nogle var døbne der til en straf, som man ofte pålager de første kristne. Andret havde gjort sig det til en levevej, lokket af den fordel hen så den næringsvej lovede. Ville tilskurene frelse i der offrene hevede de hånden, mens ragt tommelfingeren ind. I modsatte tilfælde holdt dit en op. Den dag, som var fasttaget til en drukklede straf, var til lige bestemt til at give folk et skuespillet af en dyre kamp i stor stil. Man lød til at ville udtømme ørknen og fængslerne den dag. Man havde en sådan overflødighed af ville dyre offrene, at festen skulle være et helt døgn. Kajserne havde taget plads på sin trone, og trompeterne giv det tegne til at begynde. Man åbnede festlighederne med kampen mellem gladiatorne. Næppe havde disse fjerne sig før arenaen fyldes med en mægtig dyre. Alle er ussevænlig, størrelse og vilhed. Det var som om dyrene selv samlinede sig med hinanden. Dår vand er nu mådelig løvet, hvis spændte muskler, rejste manke og frygtelige brøl brægte tilskurene til at skælve prisen fremfor alle andre. Da åbnede sin port og giv ulykkelig, som var døbne til at forsvare deres liv mod dyrende trasseri, viste sig. Slavne gav en vej af dem et svær og to kastespyd, og kampen eller retter og slaktariet begyndte. Snart så man kødstomper flyve rundt om, og de nærmeste tilskure følte sig under tiden oversprøvet af noget varmt. Det var blodrejn. Kun en af dyrekæmperne havde endnu ikke bovet under. Haldtid og skræk vintet han med tillukket øjne snart at blive drog for de rasende dyr, som brøvlede omkring ham. Folket som ville se en kamp blev rasende, og ropende, til korsed, til korsed, lød sig høre. Pludselig blev den før omtalte løveslaven var, og nærmer sig ham langsomt, i den pisker sandet med sin hale. Derepå styrter den frem og falder med et eneste spring ned for hans fødder, og da hele armfiltaterede venter af seten sønner slidet sit offer, føler alle tilskurene sig ligesom på en gang lamslået. Tid det frygtlige dyr syntes at han glemte sin grumhed. Med formild udtryk, og udstødende små gledeshyl, nærme det sig ind med jer den næsten livløse slavet. Det lovrer med halen som en lyd i hund, trykker sig op til ham, slikker sægte hans hænder og fødder. Det skrækkelig dyres kærtegn kalder den stakkels lave til livet igen. Hans halv til lukket øjne åbnes efter hånden, og møder løvens. Og da skulle lige have set mennesket, og dyret gensidigt kærtegn hinanden med et udbrud af den største glæde. Alle tilskurene udstøtte ved dette syn et beundringsråb, og uret nået hørtes fra alle sider. Kajseren rejste sig, holdt hånden op med inddravet tommelfinger, og slavet var frelst. Men denne slavet var netop androgles, og løven der nu lovede hans fødder den samme, som han fordom havde helbredt, og med hvilken han havde leve sammen med i omtrænd tre år, da man havde drevet de vilde dyr ud af arenaen, lød kajseren androgles kale. Hvor forspurte han, at du den eneste, hvem dette dyr i siderrasseri har skånet? Androgles fortalte sit eventyr. Det gen såes ord for ord for folket, der nu gik over fra den største gromhed, til den største mildhed, og ikke alene fordrede livet for androgles, men også hans frihed. Man kastede guld og sølmønter til ham. Kvinderne gav ham deres blomsterkranse, og kajseren skænket ham ovnekøbede løven. Fra denne tid af, såd man androgles gromk kring på roms gader og plasser, med sin befrier vinsnor, og indsamlet de gaver, som folk overøster ham med, i det de robte, når de så ham. Se der den løve, som husede et menneske. Se der den mand, som helbredte løven. Slut på, androgles og løven, er Aulos Gelus. Denne indlæsning af Kristoffer Hunstal. Ekoet, der blev forflyttet. Det er den LibriVoxens bildning. Alle LibriVoxens bildninger er offentlig egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, kontakt LibriVox.org. Ekoet, der blev forflyttet. Fertilling af Sofus Baudit. 1905. Indlæsning af Kristoffer Hunstal. Lydbo.com. 2006. Der var en gang et ualmindeligt stærkt eko, ind i et bjergpass, tæt ved den libiske ørken. Men det kedelige ved det var, at der sjældent eller aldrig forvildede sig et menneske derhen, og at der endnu sjældentere var nogen, som gav ekoet lejlighed til at svare. Så var Sankt Peter en dag ud og visitere alle ekoer rundt omkring, og se efter, om de gjorde deres skyldighed. Og han kom der også ud i bjergpasset ved den libiske ørken. Goddag, sagde han. Og ekoet svarede naturligvis straks. Goddag igen. Det er en rar klangfull stemme, du har, sagde Sankt Peter. Ja, det er det også. Uden at ruse mig selv, svarede ekoet i alt beskedenhed. For at eko kan godt tale på egen hånd, når det vil. Men hvad for nøjelse har jeg hattet? En gang imellem bryl og en sulten løve efter nerekød, og en gang ved et andet år kalder han betu i på en bortløb en kamil. Det er al den adspredelse, jeg har. Blir det sådan ved, mister jeg stemmen. Den ruster fast. Men jeg må vel forrestne også snart stå for tur til forflyttelse. Det kan der være noget i, svarede Sankt Peter. Men hvor vil du hen? Det er som en lige meget, når det kun bliver på et livligt strøj. Ja, jeg skal tænke over det. Åh, nej, lad være med at tænke over det, bad ekoet. Så var det så længe, inden det blev til noget. Nu, Sankt Peter, som bekendt godheden selv, og da han tilmadsynde skåret om ekoet lige frem i måde og tale på, to han en rask beslutning og sagde, der er et skikkeligt gammelt eko op i det saksiske svejt, der har skrevet sig så hæs, at det selv ønsker at få en malig retræte post i to kun jo byte. Ja, mange tak, svarede ekoet. Og så blev det forflyttet, inden en vendelig lyft, hvor Muss og Breiner dækket et klippevæggen, og hvor en lille begge dag og nat fortalte nyt fra bjerget, fik ekoet sin post. Det var ikke nok en heldig forandring, og havde det før med grund kunne klage over ikke at have noget at bestille, så havde det til gengæld nok at gøre her. Dagens eko havde altid været beromt, men aldrig som det nu blev. Det er fra bagsene, som det har taget sig op, sagde folk, og man valgfartede formelig dig til langrejs fra, alene for at høre det, og førende stillede turisterne op på det heldigste sted, hvor fra klangen lød stærkest. Det smider naturligvis ekoet, skønt det ærgerede så noget over, at man kunne tro, at det var det gamle eko, der havde fået sin stemme igen. Nå, det var jo dog det mindste af det. Det væsentligste var, at det nu, som det havde ønsket, var kommet på et livligt strøj. Så den gik et par år i fryd og gamle. Ekoet glædede sig vinteren igennem til sommeren, og egnens folk velsignede deres eko. For tilstrømningen er fremmede vokset år for år. Man kan jo i middeltid blive ked af alting, og det kan et eko også. Efterhånden fandt det, at det i længden af ligevel ikke er så morsomt fra morgen til aften og stå på pæne foran vær, der har lyst til at prøve styrken af sine lunger, og der kom tider, da ekoet sommeren igennem glædede sig til den rolig, magelige vinter. Jeg tror ligefrem ikke, at jeg kan holde det ud, så jeg ikke ud til sidst til St. Peter. Jeg må have det mageligere, ellers overanstrenger jeg stemmen. Kun jeg ikke komme til Ems? Man kan ikke så ånden blive forflyttet ved anden dag, svarede St. Peter. Det var dig selv, der ville herhen. Så må du også tage følgerne. Ja, men jeg gør strike. Jeg nedlægger arbejdet, og laver mig at svare. Vær så god, sagde St. Peter, og gik ganske rolig sin vej. Han viste nemlig lige så godt, som ekoet selv, at det ikke kan laver til med, når man henvender sig til det. Starkels eko. Det blev en bedrøvelig tilværelse. Hvad man ikke har lyst til, er jo altid en kval at skulle gøre, og man kan da tænke sig, hvordan ekoet måtte være til mode, ved fremdeles, dag ud og dag ind, og skulle gentage en værrejsendes navn, og navnet på hans kæreste, og linende trivialiteter. I begyndelsen havde fuldtunene og klart ropt hele navnet. Nu indskrænlet det tager oftest til art og tvert, og gentag den sidste stavelse. Men svare måtte det, og det var det i irriterende. En sjælgende gang kunne ekoet få en smule afspredelse. Højre noget udenfor det så vanlige, som for eksempel en aften, da tre uvorne drenge. Den ene var også fuchs, og de to andre oversædderede. Robte en del meget uartige ord til ekoet, og det er sørgeligt men sandt, at ekoet demoraliseret nok til at mores og kosteligt ved er fuld hals og gentag uartighederne. Ikke blot én, men helst to gange. Nej, jeg holder det ikke ud, tænkte ekoet en penge til morgen. Det havde tilbragt den søvnløs nat, eftersom en sangforening hades skrolet lige udenforkløften, og det var derfor endnu mere rasende på menneskigheden end ellers. Tige gange heller Løvebrøl og Hese Kamildriverer en sådan en firestem i sangforening, uha, og i dag er det pinsedag. Det er glædelige udsikter. Nej, jeg bliver galt. Jeg vil ha' fra. Med det gode eller med det unne, det er afgjort, men hvordan? Og ekoet tænkte og tænkte. Flugslig fik den idé. En idé, der forekom det selv, så glimmerne, at det lovhult inde i sin klyft. Folk kom fra tidlig morgen, alle skulle naturligvis prøve ekoet, og det var særlig oprømt. Det overgik sig selv. Blandt pinsegæsterne var også hele ældste klasse at Pige-institut fra Nærmste by. To klasse lærerinder og en bestyrerene var med. Mindre kunne ikke gøre det. Hele klassen påstigerede på det rigtige punch, og en af lærerinderne stillede sig i position og robte med sin ikke sønderlig klangfulde røst. Det ure. Det var institutbestyrerenens fornavn, og altså en fin opmærksomhed mod denne. Men den opmærksomhed kom den starkels lærerinde dyr, der stod. Et par sekunders forventningsfuldt død stille pause. Der klang. En af forkløften borde der ikke udskraftige røst. Et ord. Et meget uartigt ord. Et af dem, det havde lært i de tre uvårende drenge. Lærerinden var ved at få und. Men institut bestyrer enden, der ikke rigtig havde hørt, hvad det var, der var blevet ropt. Men det stod bedre, hvad der var blevet svaret. Tilkastede den ulykkelig et sønderknusende blik, sagde de og Nær Harme. De har øjebliklige deres afsked, min gode, og stillede sig for så vidt muligt at redde situationen selv op og ropte. Gøte. Det var, der er en stendtidt viste hun. En pause. Længere end den forge. Der kom bulrerne som torten, og skuerne som domspassuren. Det værste ord. Det mest uartige er alle dit mange uartige ekkodkunde. Og som om det var bange for ikke at blive forstået, gen tog det ord to gange, uden mindste afkortning. Institutbestyrrende fik kræmpe, og piebørende flisede. Men skandalen var sket, og stød ikke til at ændre. For at egens folk i midteltid ikke skulle blive ruineret, når det rygtede, at indtidt menneske med sands for det sømelige, længere kunne høre på et sådan uartigt ekko, for flyttede St. Peter det straks. Ekkoet havde altså på en vis måde satt sin krig igennem, men om det var tilfreds, er alligevel et stort spørgsmål. Til straf for sin uansændig opvørsel og egen rådighed, ansattes det nemlig ved Spitsbergen, mellem to nøjne klipper ude i havet, en brustne val, og en brommende isbjør, gule en sjæl en gang imellem, afbrudet den tryggende stillhed, og gulen er som bekendt meget følgelig, så det gærende kan være sandt, hvad en gammel valfanger har fortalt, at ekkoet da oppe lyder, som om det var forkyldet. Slut på, ekkoet der blev forflyttet, er sokesbaudits. For tre skilling. Det der LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egen dom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, kontakt LibriVox.org. For tre skilling. Lydbo, efter fortælling er så vendt grundvig. Trygt T.A. Reitelsforlag. 1877. Indlæs der Kristoffer Hundstahl, lydbo.com, 2006. Der var en gang en soldat, som havde tjent kongen i åbde år. Så fik han lov til at rejse i hjem. Det var nu godt nok, men det var da ikke så meget godt, for da han skulle have sine afrejning, så var der ikke mere en tre skilling til ham. Det var alt, hvad han havde til gode. Dem fik han, og så rejste han. Han var dovet frisk mod. Han svingede sin stok, og træleder så, så det klang i bakkerne. Som han nu gik, mødte han en gammel kone, som bad ham om en lille skilling. Ja, jeg har da rigtig nok kun tre skilling, sagde han. Men enten jeg har tre, eller jeg har to. Det kommer omtrændt ud på et. Og så gav han hende en af sine skillinger. Han var ikke kommet ret langt, før han igen mødte en gammel kone. Det var nu den samme, men det læg han ikke mærke til. Gud's fred og Gud dag, sagde hun. Tak, sagde han. Åh, giv en færdig kone en lille skilling i Gud's navn, sagde hun. Ja, jeg har rigtig nok kun to skilling, sagde han. Men enten jeg har to, eller én. Det er da omtrændt lige meget. Så gav han hende den anden skilling, og hun takkede, og han gik videre. Han var kun kommet lidt lille stykke frem af vejen, så mødte han igen en gammel kone. Men at det kunne være den samme, som havde fået hans to skillinger. Det faldt ham slet ikke ind. Gud's fred og Gud dag, lille far, sagde hun. Tak, lille mor, sagde han. Du har vel ikke en lille skilling, og hun været til en færdig gammel kone, sagde hun. Jo, én skilling har jeg netop, sagde soldaten, og enten jeg har én, eller ingen. Derfor er jeg der lige rige. Så fik Killing der skilling, og hun takkede og rockede afsted. Soldaten blev nu videre god. Hans lomme var lidt, men han sind var også lidt. Han arde nu kun de gamle klæder han havde på kroppen, og så sin gamle tornyster han havde på ryggen. Den var da også lidt nok, men der var kun en lapeskjorte, og et par stoppede hoser i den. Hans drøvs et skek, og tog sig hans grov, og så svingede han sin stok, og han treleder sig, så det klang i bakkerne. Så kom han da ind i en skov, og hvem skulle han møde der, uden den samme gamle kone, som han havde givet ærlig sine skillinger? Hun sad der ved vejkanten og hilste. Gud dag, lille far, har du stundret at snakke et lille ord med en gamle kone? Ja, når det kan fornøj dig, sagde han, så har jeg da ikke noget at forsymme med det. Men hvad kan du da ellers have at snakke med mig om? Kunne du ikke have lyst til at gøre tre ønsker, sagde hun. Jo, det kunne jeg godt bruge, sagde soldaten. Så ønsk da, sagde den gamle. Ja, soldaten betændte sig ikke længe på sine ønsker, den var straks færdig, og så ønskede han sig da først Gud noget og vinskæb, og der næst ønskede han, at hans tonister aldrig måtte kunne opsligdes. Og endelig det tredje ønske, var det, at alt hvad han ønskede i sin tonister, måtte komme deri, og alt hvad der først var i den, måtte blive der, til han ønsket det ud igen. Det skal ske, som du ønsker, sagde den gamle, og så far vel, og lykke på rejsen. Tak, sagde soldaten, og gik videre. Men ønskerne tænkte han ikke på i den første time. Han mente, det kun var spøj, og kelling i snak. Men alt som han gik, så kom han i tank om, hvor det dog kunne være fornøjligt, der som det havde været alvor med de ønsker. Han var nu kommet ud på en hevede, hvor der kun var sand, løm, og sten ved sten, og som han nu går og tænker på disse ønsker, så løber han imod en stor sten, og givet du lo i min tonister, sagde han. Men nebe havde han sagt det, før sten lo i tonisteret, og med det samme gik han bagover, og kom til at stå på hovedet, for den sten var mere, end han kunne bære, gønt han ellers var en stærk kahl. Han blev helt fortummelig i hovedet, ved den kold bøtte, og det var ad noget, inden han kunne samles sine tanker, og begribe, hvor ledes han var kommet afsted. Men, at han så snart han huskede det, og ønskede sten ude igennem tonisteren, så lo den på marken, og han kom på benen igenn. Nu havde han da fået at føle, at det ikke var logn med de ønsker, og han satte sig derfor, at her efter ville han bruge sine ønsker bedre. Nu havde soldaten gjort en god mars den dag, så han begyndte at blive sulten, og da han kom til en herregår, der lo ved varend, så tænkte han, der må jeg endda se, om jeg ikke kan få lidt at leve af. Han gik derind i køkkenet, og der traf han hushåldersken. Hun var just i lav, mere sker smør og brød, så bad han hinne om en bid mad. Men hun svarede, at meden var så nøg et tildel der i huset, at der ikke var en bid til årets, når en vær skulle have sit. Hun kunne derfor ikke give ham noget, hvor gerne hun end ville. Maden Herermand var i sit kammer, der næst ved. Det var jo muligt, at han ville under noget mad, eller også ville give ham en rejseskilding. Der som Kalen ønskede det, så ville hun vise ham ind til maden. Det tagede han hinne for, og han kom da til Herermandens større Herermand sad just og talte sine penge. Foranom på bordet stod en stor læregrøde, der var fuld af lutterdukater, og på guld ved ved siden af ham stod et jernbundeskrin, der var fuld af blanke sølpenge. Soldaten bankede altså på døren, og Herermand, som troede, at det var en bunde, der ville betale landgilde, robte nok så for noget. Kom ind. Men da han hørte, at det var en som bad om noget, så blev han så vred som en tysker og robte, ved han se os gruppe af. Soldaten lod sig det ikke sige to gange, men gjorde straks omkring, og begaser ud på landevejen igen. Det var jo en hast, at han kom ud fra Herermanden. Maden, han havde der haft øjnene med sig, og set både læregrøden med dukaterne, og de jernbundeskrin med de blanke sølpenge. Da han så var kommet et godt stykke vej væk fra gården, så sagde han ved sig selv, det har du nærret dig selv, min gode mand. Du skulle før have givet mig nogen af dine mange penge, og med det samme ønsket han alle dukaterne af læregrøden op i sin tornyster, svub sade det, og så var de dig eller rede. Ja, det kunne da heller ikke være så galt, at have nogen af sølpenge, tænkte soldaten, men jeg vil dog ikke ønske mig flere, end jeg kan bedre. Og så ønsket han sig et firjernskar, af Herermandens bisjer, svub sade det igen, og så var også de op i tornysteren. Ja, tænkte jeg ikke nok, du havde nærret dig selv så i soldaten, og så gik han videre, til han kom til en købstad. Der gik han ind i den bedste kro, der var, og da det var ved midtastid, så satte han sig straks til bord, og da han var skruppsulten, så tog han ordentligt for os at have retterne. De fine herrer, der salgede bordet, skottede til den simple kale, de smilede til hverandre, og de så, hvordan han gjorde besked. Da de nu stod fra bordet, og ved at betale det for sig, lød soldaten først om om han ledte, så et ene, og så et andet lomme. Men de var jo tomme, der var ikke andet en lille stykke skortobak. Hvad de fine herrer ikke havde finist før, det gjorde de nu, og en af dem lød nok så færlig et ord om, at den fremmede herrer nok havde været så uheldig at glemme sine penge, men ikke sin arbetit derhjemme. Og da soldaten, der ingen penge fandt i lommerne, nu tog sin gamle tonyster frem, og begyndte at råde i den, så brød de ud i fuld latter, og verden sagde en betænkelig ansigt op. Men da soldaten så tog et par dukater frem, smidte den på bordet, og sagde, at han ikke skulle have penge igen, så fik latteren snart ende, og verden fik sit bedste smil op, giv os gråb ud, og takket så mange gange, og spurte om herren ikke ville gøre ham den ære, og drikke en flaske vin med ham. Det sagde soldaten heller ikke nej til, og da de havde tømt deres flaske, ved han verden, visede sig, at verrelse han kunne sove i om natten. Verden gjorde mange undskyldninger, alle hans verrelser var optagende, på nær ét, men der kunne ingen mennesker være. Alle, der havde prøvet at ligge dig, var pludselig døde den første nat. Således var det godet med et menneske hans formands tid, og med et menneske hans formands tid, og med et i hans egen tid, så det verrelse var helt aflost. Ja, det er netop et godt kvarter for mig så i soldaten, men lad det kun sætte i stand til i aften, og dæk så et godt aften bord derinde. Bring fire lys og fire flasker god vin, og fire spil kort derind, og lad kun mig få nøglen til kammeret. Verden sagde, at når herren befalede, så skulle han også adlyde, og alt skulle være i stand til sengetid. Om aften gik soldaten dag til sit sovekammer. Der tømte han først alle guld og sølpængene ud af sit tonyster, og så tændte han alle lysene, og sat dem på bordet, hvor der stod en fin anretning, og de fire flasker vin, hvor der lå de fire spil kort, og sættede på hvad der ville komme. Det varer der heller ikke længe, så hørte han et skrald i ovnen, og der kom en sort klump rullende ud af ovnen, og frem på guldet, og den rullede sig op, og blev til en lang sort jævel, med horn, og med hale, og med klør, og med huktener. Han var ikke køn at se til, men soldaten lød sig ikke gå på, han sagde meget hyffeligt, ve'er så god min gode vind, sætter ned, og få der noget ad livet af. Han sagte, så kom der et skrald, og så et til, og hver gang kom der rullende ud af ovnen, en lille sort klump, som rullede sig op, til en stor lang jævel, og den ene så været uden den anden. Soldaten tog lige så mildt imod dem alle tre, og bad dem sæde hos sig, og tage til takke. De sat sig der også til bordet, og ud og dræk, og da de havde gjort ren bord, så tog de kortene, men med det samme, begyndte de at rykke nærmere, og nærmere ind på soldaten, og anabige ham. Ja, nu var det nok på tide, at skele mig af ve'er, tænkte soldaten, inden i bliver alt for nærgone, og så ønsket han dem alle tre, i sin ternyster, der lo på gulvet. Svub sade det, så var de der, og var meget af de enkriblet, og krabletet, så måtte de blive der. Så nu kan man da snakke med jer, sade soldaten. Nu får I at blive, hvor I er, til at slæppe jer ud. Og nu skal I straks sige mig, hvorfor I har jeres gang, I er i kammeret. De svarede da, at de gik her, fordi der under ovnen stod en stor kedel, der var fuld af penge. Ikke anet det, sade soldaten. Ja, lad nu den stå ind til videre. Og så kunne nat og sov velsage han. Der på klædt han sig, og læser og sov siddeligt til den lyse morgen. Og morgenen tidlig kom verden da op til kammeret, og kiggede ind af nøgleholdet. Ja, han så soldaten ligge i sengen. Men inden han var død eller levende, det visste han ikke. Det rimeleste var jo, at det ikke var gået ham bedre, end de andre, som havde ligget i den stue. Og han gazterer banke og kale. Nu vognede soldaten, og det første han gjorde var, at bedde verdenrejse pågår i vold. Han havde betalt for kammeret, og han ville have både natte ru og morgenru. Det var jo ingen penge tiltale, men verden blev da meget glad ved at høre, at der var liv i kalen, og at spørgeriet ikke havde gjort ham noget. Han var svært opsat på at få vide, hvor lydeste var løbet af, men måtte da give tid til, at soldaten langt op af formiddagen endelig havde fået udsovet, og kom i klæderne. Men han fik en da ikke andet svar på sine spørgsmål, end at soldaten havde haft en meget god nat, og han ville nu gerne have sig en god frokost. Da han havde fået den, så spurte soldaten verden ud, om der var stærke kale i den by. Verden visste ikke retterere. Jeg skaffede mig et par ideer, og stærkeste se soldaten. Der, som jeg tør at være så dristig, så ville jeg gerne tage mig den frihed, og spørge, hvad de kale skal bruges til. Soldaten svarede, at han ville have sin tonysterbåd hen til en smid, at den skulle blive ordentlig udbanket. Han havde samlet sig meget støv på lande vejen. Dertil var det, at han behøvede tur de allerstærkeste kale, der fandes i byen, for den tonyster var ikke til at løbe med. Tonyster til smiden for at udbankes. Tusstærke kale til at bære i tonyster, tænkte verden. Kommer Rusen første dag, eller hvad er det han har drukket i aftes? Det tilfælde har jeg aldrig før oplevet. Men skatter ved at løge, så latter ved at løge, at han straks skulle skaffe de allerstærkeste kale i hele byen, til at bære tonysteren hen til smiden. Det gjorde han da også, for han kom igen med et par svære tampe. Soldaten spurgte, om de ville bære den tonyster hen til smiden. Han ville give det med resort for det. Jeg kalende var godt fornåd, de mente, at de kunne aldrig komme letteren til en resort, på en ærlig måde. Men de fandt snart, at de penge var surt for tjente, for tonysteren var så tom, at de sank i knæene ved værdskrit. Endelig fik de den dag slet til smiden. Verten fuldte med, og han talte første smiden, og sagde, at det var en soldat, som ville have sin tonyster udbanket. Han viskede mellemtid smiden i øret, at soldaten havde drukket til de går aftes. Men det var første dag, at Rusen kom. De var en god kone, hvem man måtte forge for løg og skyld. Smidene, det er nu gerne lystige folk, og det var den smidemester også. Han nickede derfor med et lunsmil, gløde sig bag øret og tænkte, her er løger for mines venne, så den arbejde har de ikke haft før. Nu tog soldaten ordet, og spurte smiden, hvad han skulle have for at banke ham, den tonyster ordentlig ud. Smidens farde, at et par markk kunde velgøre det. Soldaten sagde, at han gav med fenøjelsen helt ristaler, men så ville han også have arbejdet ordentligt gjort. Ja, det er lige frem, sagde smiden. Der skal ikke blive et støvgrøn tilbage i tonysteren, men om der ellers bliver noget tilbage af tonysteren, det kan jeg ikke stå inde for. Det skulle han kun ikke bryde sig om, sagde soldaten. De to stærke kale, fik der tonysteren væltet op på ambolten. Smidens satte tre svinde, med store forharmere, til at banke styvet af den, så denne løger, hadde de ikke været med til før. De trækker op i bukserne, spyttede i nævrene, og tog fat af hammeret lys. Men ved det første slag de gjorde, tabte de hammeren af forfærdelse, for der blev en hyl, når tuden ind i smidien, så ingen nogen tid havde hørt magen. Soldaten bad dem blot om at passe deres ståndt, og de måtte tage fat igen. Slag på slag faldt på tonysteren. Svinde lavede ikke fingrene imellem, og sviden rangte de strøjme ned af de sort af ansikter. De tænkte jo, den tonyster måtte snart være opslit. Men den blev at se til, som den var, da de begyndte. Ja, jeg slog kun godt til, så er soldaten. Jeg har samlet støv på den tonyster i mange herrens tider, så den kan nok trænge til en god udbrankning. De tre lystige svinde blev om sider kede af laren, og de måtte lave hammerens synke. Der kaldte misteren tre friske svinde frem, som begyndte, hvor kammeraterne slapp. Lederede måtte være for hekset, menede de. Men der var jernspænder på tonysteren, og jern, det visste de jo og var. Så måtte det da valgive sig, når de tog det under behandling. Så hammer de løs af alle livsens kræfter, men jern og ledder var lige i seje, så der hammer næsten sidst faldst demud af hænderne, hvor tonysteren ikke anderledes at se til, end da de begyndte. Nu menede soldaten også, at det kunne være nok. Han betaltes med en sin daler, og lød sines to stærke kale b. at tonysteren hen til en o, der var tæt udenfor byen. Der lukket han op for tonysteren, og den var da proppfuld af noget, der så ud som et sort pulver. Det var de armet jævle kroppe, der var blevet malet til mil. Det kastede han i ogen, og fuldte sig hjem med verden. Ham fortalte soldaten nu, at han visste, hvor der var en kedelfuld af penge. Når verden ville lade ham være halvt med sig om fra tjensen, så ville han vise ham, hvor den var. Det var verden meget vilde til, og de gik da op og brækket ovnen ned, og under den stød ganske rigtig en stor brykkerkedel, fuld af guldpenge. Verden blev så glad derovre, at han skænket soldaten et godt stykke af sin jord udenfor byen. Der bygget og boede soldaten, og havde det rigtig godt. Gud snået og vinskem havde han, og alt, hvad han ønskede sig, det kunne han få. Og alt det fik en dansk soldat for tre skilling. Slut på fra tre skilling. Denne indlæsning er Christoffer Hundstel. Lydbo.com. Har run al rajit og abdalla. Det er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig egendom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Kontakt LibriVox.org. Har run al rajit og abdalla. Efter tusindere en nat med Christian Winter. Trygt C. A. Reitzels forlag, 1857. Indlæsning er Christoffer Hundstel. Lydbo.com. 2006. Den vise kalif har run al rajit. Det vil sige den ret færdige. Fan den største glæde i at gøre sit folk lykkeligt, og stedse drage omsorg for landets bedste. Nu viste han ret godt, at landets impedsmænd ikke sjælm forsøbte deres pligt, når de blot troede, at deres forsømlighed ikke blev bemerket, og de ikke behøvede frygte for kalifens straf. Derfor gik den vise herrske tit omkring forklædt, så han var ganske ukændelig. Blandet sig mellem folket, lydede hister her, spurte til højere og venstre, og hvor han er faret noget uret, låd han den skyldige straksgripe, og straffede ham stregt og ret færdigt. Det var meget smukt og priseligt. Folket fandt sig velt og ved, og elskede sin herrer er ganske hjerte. Det hente også, at Harun er faret meget selsomt. Således gik han en aften, da det allerede var blevet næsten mørkt i selskab med sin viseir Sir Sarre, som han satte mig en pris på, genn gæderen i bagdad. Bække havde iført sig davidskofter, og så meget uansetlig ud. Der hørte kalifen en bedende stemme, som robte. Vem i en er, som vandrer herforbi, kom med ledenhed med en blind og giv ham en almisse. Næppe havde Harun hørt disse år, før han greb en seskin, og leverede den til Sir Sarre, med den befaling, at give den blinde guldstøkket. Sir Sarre adlede. Den fattige takkede og sagde, gør Eders velgæring fuldstændig, herrer, giv mig til straff for min gæreighed, og havesyge en ørefin. Vi siger en lo, og han tog denne bønd, at den blinde, og ville gå efter sultanen, som i middeltid var gået videre. Men den blinde gen tog sine ord, ind til vesiren, opfyldte hans forlandende, og lå sin håndstryg lidt over hans kinde. Men den blinde bønd forekom ham så selsom, at han fortalte sultanen derom, da han igen havde enhendet ham. Harun blev nysgær, og ønskede far og grunden til en så selsomt forlandende. Han befaglede derfor, siger Sarre, og vandet om, og fyrte den blinde til palasset. Så siger Sarre adled, og brugte efter kort tidsforløb den ulykkelig, som kastede sig for Caliphens føder. Hver uden frygtag, Harun, har vi ikke timest og nået rundt. Du skal kun fortælle mig din historie, og sige mig grunden til, at du forlanger en ørefin af en vær. Ark her, sagde den blinde, det er en straf, som jeg selv har pålagt mig, for meddelst min havesyge, og agærighed. Hør kun, og I vil tilstå, at denne bod for min begangende dårskaber er ubetydelig nok. Da min fader døde, var jeg en yndling på 18 år, og havde efter ham kun arvet få rid omme, med et kraftigt læme, og lyst til at arbejde. Den lille sompenge, som min fader efterlod mig, anvendte jeg til inkøb af vare, for på lange rejser, igen at sælge dem på de steder, hvor de stod i høj pris. Lykken var mig kunstig, og jeg brækket det på den måde, og sælg eget 80-tyfe kamiler, som jeg udlagerede mod passende betaling til andre købmænd, når jeg ikke selv havde brug for dem til egne rejser. Da hentes det en gang, at jeg efter en lang rejse med mine kamiler, som ubelæssede slendrede forehandler, kom til en skyckefuld plads med i ørknen, og fandt den så indbydende, at jeg kopplede dyrene af, og la mig til at vile i skyggen ved bredden af en kilde, som var omgivet af platiner og palmer. Jeg havde ikke ligget der meget længe, og så kom en davidg gående og satte sig hos mig. Han tiltalte mig med et vindeligt ansigt, spurgte om afskildige ting, og det lød som om han fandt fornøjelse i mit tilskæb. Efter en lang og livlig samtale, sagde han, Kære søn, du har vagt mit velbehag, og til tak derfor vil jeg gøre dig så rig, at ingen fyrste på jorden i Riddum skal overgå dig. Jeg ved, at der ikke langt herfra, ligger et underjordisk palas, hvis velvinger og sale fra yvers til nederst er opfyldt med guld, søl og edelstene. Indgangen åbner så, når jeg befaler det, og da jeg ikke behøver Riddumme og heller ikke uden laststyre, kan bortfyre så meget, så vil jeg tillade af dig at belæse din Firsens tyve kamiler med så mange skatte som de kan bære. I min hjertesklede kaster jeg mig for Davidsens føder, kysse hans kjurtelsbrøm Jeg lod mig således betage af min henrykkelse, at jeg stillede en kamel til hans rådighed og farerede ham til lige med den, så mange skatte som der kunne læses på dyret. Jeg betænkte slet ikke, at Davidsen netop havde lovet og giv mig så uendelig meget, og at det var latterligt at tilbyde ham en så ringe gave. Begærligheden var vokset som en genbi i mit hjerte, og jeg andrette allerede mit ord, næsten før det var sluppet ud af min mund. Tid de forekom mig, som om de 9.90. de 20 kameler, som jeg havde taget bag alle sammen, ikke kunne være så meget vær, som den ene, jeg havde lovet at give bort. Den gode Davids bemærket det, og ville give mig en lille straf derfor, i det, han nemlig sagde. Du tager fejl kærevind, hvis du tror, at jeg vil lade mig nøje med én belæsset kamel. Det er jeg mere end nok, når jeg lader dig beholde de 40. De andre 40. må du overlade mig. Jeg gav mig til at bede for mig, til jeg blev meget forskrække til ved denne bestemelse, og jeg gav Davidsen at forstå, at han jo dog ikke kunne bruge ridommene, og at det rige palas i jo altid stod ham åbent, hvis han ønsket at have det, at han bortegør mig fuldkommen lykkelig, for at jeg kunne være ham i, vi takte nemlig. Men Davidsen ville straffe mig, og blev ved sit fortsæt. Jeg måtte til sidst forge mig, efter hans vilje. Tid hvad var der andet at gøre, selvom han slet ikke gav mig noget. Jeg kopplede nu kamelerne sammen, og vi satte os på to af de smukkeste, for så hurtigt som muligt at komme afsted, til mit hjerte bevede af begærlighed, og længsel efter den lovede skat. Efter få timers forløb, kom vi til en sneverdale, som var omgivende af en bred, og svimlende høj klippevek, der næsten nåede til skyerne. Her stansede vi, da Davidsen stege sin kamel, og befældede mig at gøre det samme. Hvor han havde tid holdt den skjult. Han gik hen til den stejle klippevek. Da han var kommet lige hen til denne, lyftede han staven, og slog med den tre gange på klippen, og ropte tre gange. I stavens under, kommer frem, og åbner mig klippedøren. Dere på hørte han brusen, og susen i luften, som når en stormvind farer hen over skovens træer, og pludselig sprang klippeveken fra hinanden, med en forfærdelig braven, bred og høj på tæl, lå for vores øjne. Kom og gå ind med mig uden frygt, sagde Davidsen, og gik ind af den åbne bordt. Jeg fulde det efter ham, og mine øjne så nu et så stor mægtigt værk, at de aldrig havde set linne. Et stort palas, med høje, mægtige torne, og mure, lå for os, og det hele var udhukket i klippen, af et stykke. Men det var enten værk af menneskehånd, det fortalte Davidsen mig. Vi trotte nu ind i en stor sal, og jeg blev næsten blind af at se de ridomme, som lå her i dønger. Fuld af begærlighed styrte jeg over gulden, og rager ud alt sammen, ved at kunne få fat på. Jeg fyldte alle lommer med guldstykker. I begyndselet lå Davidsen mig gøre, som jeg ville, men endelig sag han. Din begærlighed gør dig blind, til du har valgt den sletteste del. Se her, disse døngere edelstene, de et tusind gange mere værre, end det guld som du har grebet. Håld dig til dem, og belæst din camille dermed. Jeg indso, at Davidsen hade ret, og gik ud og hentede store tværsække, og fyldte dem med diamanter, sappir, og andre edelstene. Guldet kaste jeg igen med foragt, som om det havde været gråsten. Jeg arbejdede så sveden, løbret ned af pannen. Snart var de 80's tyve camille så svært belæssede, at de støndede og sukket under deres byerte, og jeg kunne ikke føre det ringeste mere med. Men der lå endnu så mange riddomme, at man nebbe kunne spore, at firsens tyve camilladninger var borttagende derfra. Der havde sagt, at Davidsen, at camillerne stod færdig til afrejse. Så jeg, at han gik hen til en himmelblå ugerne, greb ned i den, to en lille eske, og skive den under sin kaffe. For uden dette tog han indtid med, og skred derpå ubekømret forbi alle de øverige riddomme, og skat. Nebbe var vi kommet udenfor på talen, før denne med frygtelig larm igen lukkede sig, og der var ind til spor at se, at noget palas. Derpå, sagde Davidsen, abdalla, vælter nu de 40'e camiller, og vend derpå dine skridt mod øst. Jeg vil vandre mod vest. Han sagde det med værdighed, og så alvorligt, at jeg ikke våvede nogen indsigelse, men udvalgte camillerne, og begave mig på vej mod øst, efter at jeg havde taget afskridt med Davidsen. Dov Nebbe havde jeg gået 100 skridt, før jeg allerede ventet mig om, og så efter Davidsen, som droger afsted med mine 40'e camiller. Jeg bemerkede, at han havde meget nød, og umage med at drive dem fremad. Eller jeg bildte mig snart, og kun dette ind, for at have en grund til en uden gang at løbe efter ham. Og om muligt, en ude fra snak ham et par dyrene. Som ting tog gjort, jeg ropte til Davidsen, og holdt gode vent. Jeg må meddele dig noget vigtigt, hold et høj blik, og bige efter mig. Derpå løb jeg så hurtigt, at kunne bage efter ham. Davidsen bide på mig, og jeg sagde til ham, Kære her og vent, jeg ser, at det falder jeg meget vanskeligt, og styrer, og fører de 40'e camiller. I er ikke valgt dig til, og de ville til sidst løbe bort fra jeg alle sammen, hvis I ikke befrier jer selv fra en del af besværligheden. Da jeg må få endnu 10 camiller, de tredje ville lære sig dog lettere at reagere. Davidsen smilede og sagde, Du har rett op, Dalla, udtryk dig 10 camiller. Jeg var endelig glad, og mit valg var snart gjort. Jeg tog en uden gang afsked, takket ud og gik. Da Davidsen ventet sig igen mod vest. Da jeg var kommet hen til mine camiller, ærede jeg må nok en gang, til glæde når de nys af her ude skatte, var allerede forsvunden, at jeg egentlig skulle have udbedt mig mere. Jeg tænkte på, hvorvilligt Davidsen havde været til at opfylde mit ønske, og jeg kunne til sidst ikke nægde mig selv en uden gang at vinde om. Da Davidsen var ikke langt borte, han hørte min kallen og råben, og gave mig endnu 10 camiller. Magan min havesyge var langt fra stillet. Jeg ville endnu have de øvre i tyve, og ganske rigtig fik jeg dem også. Nu tror du måske jo sultagen, at jeg måtte være tilfreds. Jeg havde fyrstens tyve camiller, alle belissede med de kostbarste joveler. Min ridem var så stor, at jeg kunne betale alle jordens kongerier. Men nej, jeg var forblindet nok, til også ville jeg den lille iske af tre, som Davidsen havde taget af den blå ugerne. Forbannet være min begærlighed. En ugen gang løb jeg efter, da Davidsen kastede mig for hans føder, anstilled mig meget bedrøvet, grad bitterligt og sagde, jeg kan ikke lære at drage videre, før han jeg har fået at vide, hvor ledeste forholder sig med den lille iske, som I begger, gemt i edderskappe. Det er vist nok det kostbarste, som er til på jorden. I må endelig opfyldt min bøn. Men nu blev den god, da Vids venlige ansigt meget alvorligt. Det så ud som om en mørks sky, lejde sig på hans pannet. Uldyggelige robte han med stærk stemme, for langt ikke din egen undergang. Jeg har gjort derriere en alle livende, og du er så utaknemmelig, endnu og ville berøbe mig det sidste, jeg ejer. Vi bort fra min øjne, og kom aldrig tilbage til mig. Men disse ord ville han gå fremmer. Og giv jeg adlitansbefaling, men jeg blev næsten vanvidt i jeg begærlighed. Jeg tækket bad, grad og hulgøde, indtil da Vidsen endelig tog isken frem, åbnede den, og viste mig, at den ikke indeholdt andet er en tilsyndeladende, ubetydelig grå salve. Se her, så er han der på. Det er ikke andet en øjn salve. Men jeg troede ikke hans ord. Jeg troede ham på livet, hvis han ikke ville sige mig, hvilke himmelige engelskaber salven havde. Godt, så er da Vidsen. Det skal du også erfare, til din ulykke. Når man er denne salve, tager så meget som en ært, og dermed indgnider det venstre øjnlå, ser man alle jordens skatte, og om de så var indelukket bag mure og klipper, eller de lå på havets bund, eller var gemt i bjerdets indvolde. Men gnider du det højere øjnlå med salven, så bedækker I ved blindhed dine øjne, og du vil aldrig mere se solens lys og stjernernes glans. Næppe havde jeg erfaret, før jeg bad Davidsen smøre mit venstre øjnlå. De skete, og i et nu øjnede jeg, hvor jeg vente mit blik hen de uemådeligste skatte, hvor de hende var skylde, og jeg følte mig overbevist om, at den himlighedsfulde Davids havde taget sannhed. Med en desuagtig troede jeg ikke på, hvad han havde sagt om blindhed, men jeg var tvært imod overbevist om, at salven anbrægt på det højere øj, sikkert ville meddele mig evenen, til at komme i besidelse af alle de skatte, som det venstre øje så. Jeg var så overbevist, om rigtigheden af denne tanke, at jeg næsten med vold og magt, tvang Davidsen til også at bestrye i det højere øje. Han vervede så længe, men det bestyrkede mig dårl endnu mere i mit fortsæt. Enlig af han efter er tvang, og blindhed, i i vi stokk blindhed, blev mit lød. Forsile insåger, at min opførsel var dårlskab. Forsile insåger, at utaknemlighed og havesyge stedet sig mod få deres retfærdige løn. Jeg var fortvivlet, jeg bentfaldt Davidsen, om at følge mig ud af ørknen, og føre, men han havde ingen meldighed med mig, drev kamilerne sammen, og dro bort med alle skattene. Længe lydde jeg efter dyrende strin, som stedet lød svagere for mine øren, og til sidst ganske tabte sig i det fjærende. Nu var jeg alene i den uendelige ørken, blind uden levende smidler, og trykket af min samvidighed senæne bebreitelser, til jeg var selv skyldig min elendighed. Der aflagede jeg det løfte, at hvis jeg kunne blive frelst, og bedde et værd menneske, giv mig en øre fine til straf for min vanvittige ophørsel. En karavane, som tilfældig vist dro forbi, da jeg næsten allerede var omkommende af sult, så mig ligge i sandet. De rejsene opdages, væges bord til liv i mig, lyftede mig medledende op. Karavane dro til bagdad, og på den måde kom jeg for flere år siden til din hovedstad, hovedsultagen. Min enighed giv mig ududeligt til en værdforretning. Mine kameler var borte, ridomme besager ikke, og på den måde blev jeg tvunget til at tække for mit elendige usle liv. En hårskæbne, for den man, der har engang har været besidelse af hverden største skatte, jeg gik hen og stod i de mest besøgte gader, og bad en værd for begående om en gave og en øre fine. Således har du fundet mig. Du, de troende smægtige herrsker, miste mig den noget, og lad mig fortælle dig, hvad der er helt et menneske, som blev ulykkelig, men fortjente sin ulykke endnu mere. Her tager du den blinde, og kan lide for en sage, abdaller, du har gjort en tung bod, og jeg tror, at din vilfarelse nu er hårdt nok straffet. I følge mit myndighed, løser jeg dig for dit løfte. Du har vagt min deltagelse. Du skal ikke længere vandre omkring i gaderne og søge dit daglige brød. Bliv hos mig. Jeg vil have dig anvise et værrelse i mit slott og give dig en føre, når du har lyst til at gå ud. Tak mig ikke. Du har lidt og byddet. Liv for fremtiden i ro og fred. Således talte den ædle sultan, og er alt skete, som han befalede, men abdaller livede endnu længe og velsignet sin velgøre. Slut på, har run al rajed, og abdaller, fra tusindernats eventyr, indlæs der Christoffer Hulstel, lydbo.com