 En primer lloc, gràcies a l'Organització, gràcies al Gerard per convidar-nos i gràcies a tots vosaltres per venir. No us negaré que quan vaig rebre el correu del Gerard, en convidant-nos a aquesta de la rodona amb el Simón i la Núria, em vaig quedar una mica què està passant, i de fet us demano disculpes perquè aquesta pantalla és molt gran i la meva presentació no és tan gran, però em us demano ja aquestes disculpes. Però em vaig quedar amb aquesta sensació de què està passant, em vaig quedar bastant subtat i us explico una mica el context. Per exemple, jo fa un any estava amb un canal de YouTube que amb prou feines arribava uns 500 seguidors que la majoria eren familiars amics i coneguts. De fet, fa un any estava treballant al Cosmocaixa, estava fent divulgació a nens petits que volien tocar el bloc de gel que es no podien perquè estava tancat i devien t'escoltar-te. El sol és una estrella que no toquis el bloc. És un públic que també és molt motivador i és molt il·lusionant, però el seu pare suposo que ho entendreu millor, que no sempre és el més agraït possible. I ara trobar-me, que ens conviden a una taula rodona amb referentíssims com la Núria Har o el Simón Pereira o la Ned Klingert, ens vam quedar una mica subtats. I ja m'ho preguntareu. I ara, perquè aquest noi ens està explicant això, no venia d'explicar en ordres regides, doncs bé, em van demanar una mica que expliqués aquest exemple de la nostra experiència, i per mi la nostra experiència també és una mica explicada a la nostra història. I, doncs, en aquest exercici no només he intentat ser una mica sincer, sinó que el que pretén que és una mica explicant-vos la història amb una mica d'esperança, també fer-vos riure, és trencar una mica la distància que em posa aquest faristol que tinc aquí davant entre vosaltres i jo. Intento fer-vos veure que, realment, ara ja estic nerviosíssim, tinc un síndrome d'impostor increïble, i tot i així estic intentant explicar-vos el tant de com puc. I ara, amb aquest missatge, haureu vist que jo, qui estic aquí mateix, podria ser perfectament algú de vosaltres, podria ser perfectament el vostres fills, els vostres amics, i potser creuria una mica més amb mi, tindríeu una mica més de confiança, veuríeu aquest noi no m'està amagant res, aquest noi no em vol enganyar. I fixeu-vos que aquest missatge que us estic enviant ara d'aquesta proximitat és una cosa que en comunicació científica també pot ser bastant útil. I, per exemple, vull posar un exemple que és molt conegut, que és l'estrímer famósíssim, que és Lleva Illanos, que és un noi que té un talent increïble, que ha fet un esforç brutal per arribar a on està, a ser un estrímer que el coneix a Montsencet, però que el veus anant a fer una entrevista al Lionel Messi, que està amb la mà que li tremola dels nervis, preguntant-li, Leo, que no pot. I tu el veus i dius, aquest noi podria ser jo, aquest noi, vull que li vagi bé, aquest noi està sentint el mateix que estaria sentint jo. I, de sobte, vols que li vagi bé. Aquesta proximitat l'han utilitzat, per exemple, estrimers d'èxit, i és una mica el que intentem fer nosaltres també en ordres fragides. El que intentem és crear un contingut on nosaltres ens mostrem com a nosaltres mateixos, com som. I, d'aquesta manera, intentant no amagar-nos, creiem que podem fer arribar al missatge una mica millor. Tenim també la sort que som joves, som una mica canvernos, i que també tenim molta motivació, molta passió, i això també, quan ho transmetem, creiem que es nota una mica. A menys creiem que ens ha funcionat bé fins ara. Però també no m'agradaria ser clar que nosaltres no som uns influencers, i que aquesta proximitat, aquesta informalitat que estic posant a mateix, no és rival de la regularitat. Som conscients que el contingut que fem és un contingut que ens falta molta experiència, és a dir, fa un any i mig que estic divulgant ciència, i tenim moltíssim de prendre, per exemple, els nostres convidats. Tot i així, el que no tenim d'experiència ho posem de convicció. Tenim moltes idees, tenim molta motivació. Creiem molt en aquesta ciència. De fet, som una generació que hem crescut en un món que no ens representa, que tenim moltes problemes, en què no estem gens d'acord, i que volem criticar, volem analitzar, i volem reivindicar, i volem fer-ho amb la ciència, com un pillar central d'aquest canvi de societat. I això és el que reivindiquem. I per això us dic que aquesta experiència la suplim amb aquesta motivació. També som una generació que hem crescut en aquestes xarxes, en la Twitter, Instagram, per bé i per mal, a la joventut. Aleshores, som conscients que les xarxes socials, com ens veia molt bé, cremen, les xarxes socials negocien, treuen beneficis de la vostra tensió. I bé, no estem 100% còmodes amb això, però són les regles del joc, i sabem jugar-les. Si volem, en el que busquem, quan creiem contingut, és que tu veig un tuit, un post, i diguis, mira, no coneixia això, però ara vull saber-ne més. El que volem és cridar la tensió, és fer contingut cridener. Malauradament, en el món del fast-food de les xarxes socials, és el que va falta. I això, no me n'interpreteu, no em refereixo a cedir el pescaclix, no em refereixo a perdre rigurositat. I per fer-us, us poso un exemple, primer dia positiu, que és aquest fil aquí a l'esquerra, que és de ciència oberta, que són uns companys de normes fragides, que van fer un fil, que era excel·lent, divulgatiuament parlant, científicament parlant, on explicava els motius que defensen l'experimentació animal en ciència. I ho feien donant punts que no sabien, que jo per fer un moment, que tampoc estic en el camp, no havia hagut mai, i que era un fil excel·lent. Però el més important és que el que vam fer va ser penjar-lo en un moment adequat. En un moment en què hi havia la polèmica del parc científic que estava experimentant amb aquests gossos bíguel, que els animals, els bíguel són molt cuquis, i la gent d'història s'ho citen molts sentiments. El fil era excel·lent, era boníssim, però si l'haguéssim penjat en un altre moment, segurament no hauria tingut ni la meitat d'interaccions. Això em refereixo a aquest tipus de coses. No es tracta de perdre excel·lents, sinó de perdre rigurositat, sinó de saber les xarxes que volen, i de saber oferir-los. I una manera de fer-ho, per exemple, és trobar un moment adequat. O per exemple, aquí es compro cap a casa, en el moment de l'alforia paraulògica, que estan enganxats jugant paraulògic, quina millor oportunitat per parlar de matemàtiques i combinatòria amb les diatres del paraulògic. Fixeu-vos que el que busquem una mica és trobar aquest moment, ser, conèixer les xarxes, llegir les xarxes, viure dintre les xarxes. I per exemple, quan va néixer el nostre projecte, el que vam veure és que les xarxes, el que demanaven era comunicació científica en català. Vèiem que no hi havia un buit enorme, hi havia initiatives molt bones, no vull menys preveure la feina que es feia, initiatives molt bones, i també hi havia uns quants cridors de contingut, però eren pocs i eren bastant dispersos. La plataforma Neurones Fregides va néixer una mica per aconseguir aglutinar aquests projectes i el que ens vam trobar quan vam proposar és que era una proposta que ressonava molt bé amb el que demanava el nostre públic objectiu. Però no només això, i això em va en fase amb el que us estic explicant. És important el moment, és important saber llegir les xarxes, però també és molt important que la proposta, com va arribar el que vam veure, no era un tuit o un post i ja està. Vam veure una proposta que era sòlida, que tenia un rerefons, que hi havia altres projectes, que hi havia la feina darrere, i hi havia una proposta on néix podien confiar i que tenien l'incentiu per donar-li aquest botó de seguir. Per tant, no és només saber llegir les xarxes i saber què demana, què vol, sinó també és rigorositat, excel·lència, saber del que parles, i això és on podeu portar moltes coses vosaltres, que sou els investigadors. Des de les hores, quan vam fer aquesta proposta, se'ns em van una mica a les mans. I de fet, aquí a la Federàcia, el nostre moment de reacció, que en un cop de setmana vam tenir 20.000 seguidors, i no ens ho creiem, i ja estàvem aflivant, dient que estàveu aquí, se'ns em van a les mans totalment, i és cert que des de les hores no hem aconseguit aquest boom inicial, de llegir aquell moment de trobar les xarxes, però estem seguint fent feina. Creiem que està funcionant prou bé, estem fent contingut amb cara a lluis, i un bon senyal d'això és que estem aconseguint que s'estiguin creant nous projectes de divulgació ja integrament en català, o que projectes que abans divulgaven en castellà s'estiguin transicionant en català. Sense una xarxa de divulgació que visibilitzi i que és possible fer aquesta divulgació en català, o que aculli i que permeti potenciar aquests projectes, potser no seria possible. I aquí arribo a la darrera part que us vull explicar, i és que no pot ser que això estiguem fent nosaltres. Nosaltres som uns quants d'aquests d'aquí, som molta gent, nosaltres som estudiants, som tècnics, som investigadors, alguns treballem en comunicació científica, però el que es refereixo és que a tots nosaltres la comunicació científica no és la nostra feina principal. La majoria de nosaltres ho fem com un hobby, ho fem perquè ens motiva, ho fem perquè ens encanta, ens apassiona la ciència, i per això que us estava explicant abans. Però ara que hem evidenciat que aquesta proposta és necessària, que aquesta proposta té un públic, que té un impacte, realment volem que això es quedi en mans de quatre motivats com nosaltres, que fan això una mica per a Monalart. Fixeu-vos i que si deixem això en quatre persones motivades com nosaltres, el que aconseguirem és que aquestes persones es cremin, aquestes persones acabin cansant-se, acabin de caient, i aquesta proposta no res, hi haguéssim produït una oportunitat increïble i perfecta. Aleshores és moment, com deia molt bé, abans, si resoldrem el que deia, hi hauria un moment de tenir recolzament de les institucions tan públiques comprimades per invertir en aquests nous tipus de comunicació. Perquè no us n'agaré, no? Tenim les nostres frustracions, els nostres moments baixos, on se'n diuen que no ho velem lavast, i que estem fent la feina que hauríem de fer moltes persones més, però ens encanta i no passa res. Però bé, ara si ja acabo, i només m'agradaria acabar amb unes contes preguntes. Realment com volem que es faci aquesta transició a la nova comunicació digital, volem que es faci en mans d'això, quatre persones que ho fan per a model art, o volem alguna cosa més? Què diu això de la cultura científica que volem que hi hagi la societat? Realment si no hi imposem, no hi invertim, fins a quin punt ens podem queixar després que no arribi el nostre missatge, per exemple, a les xarxes? Bé, no ho sé, són preguntes que no sé respondre, us deixo una mica en l'aire, i també us deixo unes petites conclusions, i amb això més o menys acabo la meva intervenció. Moltes gràcies.