 Uanset om man er en stat som, for eksempel Gregenland, eller en privatperson som du og jeg, så kan for mange gæld være et problem. I dag, der sidder vi nærmere på, hvordan vi undgår, at private havner i gældsfælden, hvor de ikke længere kan betale deres regninger. Med andre ord, hvordan forbygger vi, at forbruere overgældsætter sig. Men inden jeg svarer på spørgsmålet, så lad os tage en tur på gårgaden. Cirka hvert tyvne, vi ser på gårgaden, er registreret som dårlig betaler, og endnu flere har vanskeligt ved at betale regningerne. Hvad som i fremtiden, ungdomen, er den tegner ikke særlig lys, for her er det cirka hvert trætne, vi ser på gårgaden, som er registreret som dårlig betaler. Det er lidt forskelligt, hvor mange dårlige betaler der er rundt omkring i landet. På Lolland, der er det cirka vatine, vi ser, der er registreret som dårlig betaler. Danmark er et af de lande i EU, hvor husholdningernes gel er vokset mest. Alle på et år er gelen stede med to miljarder kroner, så i dag er der 13,6 miljarder kroner i misligeholdt gel. Hvor meget er stigningen på et år? Ja, det er svaret til 5,6 millioner kroner per dag. Så hvordan forbygger vi overgældssætning? Et meget kort svar, det er, en kreditgiver skal afstå fra at yde et lån til en forbrugere, som ikke har udsigt til at betale lånet tilbage igen. Hvorfor i alverden skulle en kreditgiver finde på at yde et lån til en forbrugere, som med stor sandsynlighed ikke vil kunne betale lånet tilbage igen? Der vil derfor, at en kreditgiver vurderer en personens kreditværdighed netop for at se om man får sin penge igen, men låner ud. Og hvorfor i alverden skulle en forbrugere finde på at låne for meget? Læs da forbrugeren først. Man må sige, ikke alle valg forbrugere traffer af rationelle. Det kan være, at man altid har ønsket sig drømmeferien med hele familien. Den seneste Audi-modell eller Prata-tasken, der bare står så godt til ens tøj, eksperter vurderer, at der er over 300.000 shopperhålligs i Danmark. Og det er bare et eksempel på irrationelle forbrugsvalg. Samtidig er udbudet af lån øget i de seneste åretier. Det blev lettere at låne, og markedsføring af lån er intensiveret. Og markedsføringen må virke, for ellers ville man jo selvfølgelig ikke reklamere for lån. I dag ser vi reklamer i supermarkeder, ved busstoppesteder og inde i dagligstuen. Når man for eksempel tænder for TV'et. Og man kan jo fristes til at skynde sig og få drømmecomputeren. Den nye bil eller hvad man nu ellers ønsker sig, når man ser reklamer ved siden af produktet, som man drømmer om. Så hvorfor vente, når man kan få ting nu? Man fokuserer på at opnå godet fremfor og se på, hvor meget koster det, at låne. Så man kan altså godt som forbruere subjektivt have en interesse i at få et lån, selvom ens økonomiske forhold tilser, at man skal afstå fra at optage lånet. Lad os da kreditgiverne. Hvorfor i alverden skulle en kreditgiver finde på at yde et lån til en person, som nok ikke vil kunne betale lånet tilbage igen? Derfor, at man foretager en kreditvodering som kreditgiver, man vurderer at hensyn til sig selv, hvorvidt en person har udsigt til at kunne betale lånet tilbage igen, og så ud fra sin konklusion vurderer man, at han har lyst til at yde det her lån til personen. Men selv kreditgiver kan tross en dårlig kreditvodering alligevel i veste situationer have lyst til at låne til forbruere. Det kan være, man tager sig rigtig godt betalt, man tager en stor chance, men til gengæld så træer man sig godt betalt for den øvede risiko, man løber. Hvad man taber på den ene forbruer, det kan man vinde ind på den anden forbruer. Hvad man taber på gynnerne, det kan man vinde ind på kaosællerne. Det er jo, hvad man ikke helt tror på, at en person vil kunne betale et lån tilbage, men så siger man som kreditgiver, har du en eller anden form for sikkerhed, og personen siger, ja, jeg har noget, jeg kan stille i pandt, eller jeg har en, der vil kaosionere for mig, en, der vil hæfte for mit lån, hvis jeg ikke kan betale. I så fall, så flyttes kreditgivers fokus fra hvorvidt forbrueren kan betale lånet tilbage, og hvorvidt kaosionisten kan betale lånet tilbage, eller over på pandtets badi. En siste situation er, hvor en kreditgiver har en interesse i, hvad lånebeløbet skal anvendes til. Det kan for eksempel være en bank, som er interesseret i at låne penge ud, så kunden kan købe bankens egne investeringsprodukter. Og vi har også set eksempel herinde for de seneste par år, med banker, der finansierede køb af deres egne aktier. Så en kreditgiver kan altså godt have en interesse i, at yde et uansvarligt lån, det er hvad jeg vil kalde det, et lån, som en forbruer nok ikke vil kunne betale tilbage igen. Men hvorfor i det hele taget er overgældsætning interessant? Er det ikke bare forbruernes eget problem? Ser vi på konsekvenserne af overgældsætning? Så er overgældsætning ikke alene til skade for forbrueren selv, men også for dennes husstand, en eventuel kaosionist, en kreditgiver og i sidste ende samfundet. Lad os tage forbrueren og dennes husstand først. For forbrueren og dennes husstand, så er overgældsætning ikke kun udtryk for økonomiske problemer. Der kan ende bære, at vedkommene må gå fra hus og hjem. Det kan også give sig udslag i sociale eller personlige problemer. Depressioner, arbejdsmæssige og familiære vanskeligheder, udlokkelse fra sociale sammenhæng. Tab af status og identitet. Så en helt konkret, så kan det være, man ikke har råd til at sende sit barn til fodbold. For en kaosionist, altså en, der hefter, hvis forbrueren ikke kan betale sin gæld, der kan linne konsekvenser opstå, for også for en kaosionist, der må betale for en forbruer, kan korthuset vælge det. Hvad som er kreditgivern? Ja, han vil lide et tab på den enkelte forbruer. Men det her tab, det vil han sæde vanligvis kunne indrejne i forhold til en flærhed af forbruere, en flærhed af gode betaler. Men selv kreditgiver kan forrejne sig. Så i tilfælde af lavkonjuktur, så ser vi for eksempel tvangsaktioner skyde op af jorden. Samfundet i sidste ende. Ja, for samfundet innebæger overgældsætning øde udgifter, for eksempel øde sociale ødelser, der afspejler de personlige problemer, som den gældsætte har. Det kan være øde udgifter til sundhedsvæsnet og øde udgifter til radsvæsnet. For eksempel fodretten, for det er der, at gælden oftest kräves ind. Derudover kan det opstå en gruppe af evighedsgældsætte og øde fattigdom. Og endelig så kan overdraven gældsætning gå ud over den finansielle stabilitet. Har med et højt gældsniveau så øges husholdningernes sårbarhed. Det gælder især i forbindelse med rentestigninger. For eksempel boliglån med variabel rente. Eller lundtagere, for eksempel unge første ganske køber, som har lidt på kistebunden. Som er de her konsekvenser, som overgældsætning har. Så kan man sindssygt undre sig lidt over. Hvorfor er det, at forbyggelse er overgældsætning? For det er altid rart at forbygge fremfor at afhjælpe en skade. Med de her konsekvenser kan man undre sig over. Hvorfor er forbyggelse af overgældsætning ikke nævnt i det materiale, der ligger til grund for lovgivningen? Den danske lovgivning er især EU-bestemt. Og her er ønsket at opnå det indramarke. Altså ikke noget med forbyggelse af overgældsætning. Men man kan så sige, at i dag er man på grund af den finansielle krise begyndt at fokusere i langt højre grad på, at forbygge overgældsætning i EU. Og det seneste direktivforslag om boligloven fra 2011, det fokuserer faktisk på, at forbygge overgældsætning. Men man kan spørge sig selv, hvorfor har forbyggelse af overgældsætning indtil nu? Hvad overset stort set i lovforarbejderne, altså i det materiale, som loven viler på? Jeg tror, at det skyldes, at man siger for brug og beskyttelse og forbyggelse af overgældsætning, det er præcis det samme hensyn. Men det er det ikke. Det er to forskellige hensyn, som spiller sammen. Lad mig illustrere. For brug og beskyttelse, det viler på den traditionelle betragning om, at forbrueren er en svag part, som står overfor en stærkere af hvervstrevende part, som så letter i aftale-situationen kan misbruge den svagte part forbrueren, som derved kommer til at indgå en urimelig aftale. Det man så gør i lovgivningen for at beskytte forbrueren, det er, at man søger og jævnbyr de gør forbrueren med den afhvervstrevende. Typisk med, at man informerer forbrueren om, hvad forbrueren går indtil. Hensynet til at forbygge overgældsætning. Ja, her er der en langt større samfundsmæssig interesse, som vi netop har set. Det er ikke i går så en kun den enkelte forbruer, det går ud over. Samtidig er det ikke nødvendigvis tale om et misbruk af forbrueren i aftale-situationen. Og der kan sagtens være tale om den mest rimelige aftale forbrueren indgår. Det er bare den kredit, det lån, der er den droppe, der får bæret til at flyde over. Det kan faktisk være tale om kredit helt uden omkostninger. Det kan så godt være tale om et meget lille belån, lånebeløb. Men det er bare det lånebeløb, typisk i rækken af flere lånebeløb, som sagt er den droppe, der får bæret til at flyde over. Det er lagt nødvendigvis, når man indgår kreditavtalen, at overgældssætningen sker. Der kan sagtens være tale om, at overgældssætningen sker efterfølgende. Det kan være, man bliver skilt eller arbejdsløs, og det er så først på det tidspunkt, at man ikke længere kan betale sine regninger. Det innebærer, at nok kan lovgivningen formentlig forbygge overgældssætningen, men, da der altid vil være efterfølgende. Forhold, ja, så kan man ikke helt undgå overgældssætningen. Så det tilsigger, at der i lovgivningen også er for en staltninger, der afhjælper overgældssætningen altså, når skaden er sket. Men lad os bare fokusere på, hvordan vi forbygger overgældssætningen. Og måden man gør det på, det er ganske enkelt, at hindre uansvarlig lån, hindrer, at forbrugeren optager lån, som vedkomne ikke har udsigt til at betale tilbage igen. Lad os se lidt nærmere på jorden, og hvordan den beskytter forbrugeren i dag. Den primære beskyttelses for en staltning i jorden, det er information. Forbrugeren skal informeres bl.a. om aftalens vilkår og omprisen på lånet i forbildelse med markedsføring, før aftalen indgås i aftalen og efter, at aftalen er indgået. Det er sådan, at i dag så er der en panmængde informationer, man modtager, cirka 20 informationer før aftalen indgås, og cirka 20 informationer i aftalen. Hvor mit det er for meget eller for lidt, det kan man diskutere, men man kan i hvert fald sige, at det er ikke sådan, at jo mere information, man modtager som forbrugere, desto mere oplejste valgtraffer man. For mig en information kan også være et unne. Vi kender det, når vi opdaterer vores software, for eksempel på computeren, eller vi skal læse standard betingelserne typisk fra vores bank eller på sikringsselskab, der udgør en lille bog. Ja, hvis vi tager softwareen, så kører vi lige igennem hvad der står, vi læser ikke hvad der står, så trykker vi på at acceptere, at jeg har læst det her, der står, og så får man ellers installeret sin software. Selve formuleringen, hvor vidt informationen er forbrugerevendelig, kan man også diskutere. Den allerviktigste information, som man modtager som forbrugere, det er de årlige omkostning af procent over OP. Det koster og låne 100 kr. i et år. Det vil sige, hvis OP er på 40, så koster det 40 kr. og låne 100 kr. i et år. Tanken er så, at man kan sammenligne to forskellige lån ved hjælp af OP, og så finder det mest for det et aktige lån. Men problemet er, at det ikke alle, der ved, hvad OP betyder, og ved, at det faktisk bare betyder, at det koster der lån 100 kr. i et år. En undersøgelse fra 2005 visste således, at kun én ud af nye personer viste, hvad OP stod for. Men der er også anden beskyttelse i lovgivningen. En kreditgiver har i viste situationer pligt til at give forbrugeren føleskørne forklaringer, men det klyder sig mere til aftalens vildkår. Så har en kreditgiver en pligt til at kreditvodere forbrugeren, men der står ikke udtrykligt i loven, at kreditgiver skal afstå fra at yde lånet i tilfælde af, at han vurderer, at en forbrugere nok ikke har udsigt til at kunne betale lånet tilbage igen. Anligg gælder der en fortrydelsesret på 14 dage. Det vil sige, man har 14 dage til at træde tilbage fra lånet, fra at man har ingået aftalen eller modtaget informationerne. Men som vi har set indledningsvist, så er overgældsætningen stigende i dag. Så noget tyder jo på, at den lovgivning, vi har, ikke er god nok eller i hvert fald kunne blive bedre. Så hvad kan vi gøre, når svaret er, at jorden ikke virker? Hvad kan vi så gøre for at gøre lovgivningen bedre? Ja, jeg skal komme med et bud. Det kunne være, at man kunne indføre et princip og man svarlig långivning. Og som nævnt i EU arbejder man allerede med at indføre et sådan princip. Og det kommer til udtryk i direktivforslaget om boliglån fra 2011. Og her står der, at konkludering kreditgiver, efter han har vurderet en forbrugers kreditværdighed, at forbrugeren ikke har udsigt til, at kunne betale et lån tilbage i løbet af aftalens løbetid. Ja, så må han ikke yde lånet. Hvad er andre ord? Er en kreditvodering negativ, har en forbrugere ikke udsigt til at betale et lån tilbage? Ja, så må man ikke yde lånet til forbrugeren. Som vi så i indledningen, så er overgældsætningen stigende i det danske samfund. Så hvad er løsningsmodellen, vi kan anvende? Ja, vi kan indføre et princip, for eksempel om en svarlig långivning. Hvis man mener, at forbrugeren måske får meget information, eller i hvert fald forbruger uvenlige information, ja, så kan man målrette informationen og gøre den mere forbrugerevendelig. For eksempel kalde de årlige omkostninger i procent for, det koster der lån 100 kroner i et år. Man kan vælge at begrænse, jeg siger ikke forbyde, men begrænse markedsføring af især forbrugslån, fordi markedsføring skaber et behov. Det var især de unge, så vi, der har problemer med gælden. Så for at de er rustet, når de skal flyve fra redden, så kunne man sætte privat økonomie på skolaskilmad, som en ekke juridisk mulighed.