 Доброго дня. Дуже рада вас питати на нашій дискусії, яка присвячена на сьогодні на сьогодні як продовження помахної роботи під час війни. По-перше, я дуже хотіла подякувати організаторам за можливість долучитися до цієї асамблеї. Я думаю, дуже вежливо організовувати такі події, які дають нам можливість фізично зустрітися. Я особисто п'ятківінижно ходжусь за кордоном. І, справді, для мене особисто дуже цінна можливість побачити і послухуватися людей, багатьох людей, які ми втратили посередній фізичний зв'язок тут вживу. І хотіла сказати, що мене светилася Кульчинська, як ураторка і дослідниця візуальної культури, і є якась, мабуть, гірка іронія, в тому, що я модерують цю панель, бо мій особистий досвід мій випадок, яка раз втілює з того стратуції і проблеми, якому ми будемо сьогодні обговорювати. Тому що спочатку війни я виїхала з України зі свою дитиною. І, до речі, я на сайті Самблеї представлена як ураторка і дослідниця ефілюовано з дослідницькою платформою П'янчук Арцентру. І на сьогоднішній день це вже не так. Я перші кілька місяців намагалась з усіх сил підтримувати якраз зв'язок зі своїми командами, в яких я була залучена дослідницька платформа. Я також працювала в Київакедемі Охмадія Арць і в інституті Манірильського. І всі ці зв'язки на сьогоднішній день обірвані. Я виявилося, це занадто складно для мене підтримувати всі ці свої зв'язки з моїми українськими командами. І на сьогоднішній день я уже просто можу себе представити просто, як незалежна кураторка. Тому я прекрасно розумію, як складно справді підтримувати цю командну роботу під час війни, бо я розумію, як на індивідуальному рівні як складно продовжувати цю співпрацю, незважаючи на якби поробування в зовсім різних географічних контекстах і на необхідність вирішувати дуже багато індивідуальних проблем, які просто не співпадають з необхідністю постійно бути синхронізованими з якимось командними процесами тому. Я думаю, ця тема дуже важлива і хоч і не проста. І сьогодні я сподіваюсь, ми почуємо ці стена, які можна вирішити. І я вам з радістю представляю тих людей, які все-таки продовжують продовжують командну роботу і продовжують підтримувати власні команди і продовжують підтримувати роботу власних інституцій. Це ось в порядку, як у нас на слайді представлено Андрій Усач історик і співзасновник громадської організації Післятищі, яка займається досвідженням та документацією травматичних історій. Марія Ланько співзасновниця Галереї на Екідрума, також кураторка і співкураторка цьогорічного українського павліону на Венеційській біоналі. Алена Караває співзасновниця дуже багатьох організацій. Я думаю, людина, яка має дуже великій досвід до командної роботи. Алена, є співзасновницей такої організації іншого світа. Резиденції Хата Майштерні, яка, до речі, як ось Ліна нам сьогодні розказала одна з найбагатьох резиденцій, яка продовжує свою роботу під час війни. Також співзасновниця Галереї і теж резиденційної програми асортиментна кімната і медія про мостецький життя Франківщини по стимпреза. Наталія Маценко, кураторка і дослідниця мосець визнавиця, а також одна з співкураторок Лент Арт, симпозію Могриця і Катерина Раченко співзасновниця фестивалю Одеса-Фотодейс. І я дуже рада надати слово перше моє питання, яке я адресую нашим учасникам. По-перше, мені я хочу запропонувати їм поділитися, трошки розказати більше правласні проекти, ініціативи та інституції, щоби мали більше глибокого явлення про діяльність, про специфіку діяльність, а також про специфіку організації, яким чином ці інституції функціонують, яка внутрішня модель внутрішньої співпраці і з якими викликами вам довелося зіткнутися під час війни і як вам вдається чи не вдається продовжувати цю командну роботу, які ваші труднощі, які ваші винаходи і як взагалі все це не просто ситуація вплинула і першому я надаю слово Андрію Проситчу, будь ласка Андрій Проситчу, будь ласка Андрій Тільки ви мені майкуйте, коли буде вже дедлення Та, ну власне як сказали, я представляю громадську організацію Пісятищі, на зовсім молода нам навіть немає ще двох років скоро буде там ще скільки місяців і це називається Пісятище, тому що ми історичними темами, які довгий час замовчувалися, бо були та бойовеними, як в часи там радянські так і всечасній там нероти, національній історії вони не завжди входять і не завжди є проговореними і власне тому Пісятище, тому що іноді ці теми про які люди, з якими ми зілкуємося, довгий час не говорили, наші методи досить прості, це полівідослідження, це устна історія і це робота і цю циватними архівами тобто це те, що часто зберігається десь в сім'ях, в шафах і дослідники фахові, рідко має до цього дости, бо цього важче дістатися ніж до якихось державних архівних, чембузейних інституцій і працюємо, як ми говоримо, в старах публічних історій, неморіальної культури а якщо говорити, це власна громадська організація і Деюре і Дефакто, тому що ми не створені, якщо чесно говорити, будівка якогось державна інституція, який треба своя ручна геошка і ми не створені як філі якогось закордонної структури, який треба якась там рука в Україні, тобто наша громадська організація, це є власна громадська ініціатива і відповідно це є власна наша команда якщо говорити про команду, то як я говорив, ми трошки менше 2 роки вістуємо, тобто почали ми працювати під час пандемії війни, тому такий вже досвід умовно екстремальний він вже набувся за цей час наприклад, перший свій проєкт минулого року, ми зйомки короткометражного документальною фільму робили вже блокдаун треба було їздити постійно, домовляться з людьми і це було досить так важко робити команда наша невелика знову ж таки Деюре, це десь сім осіб Дефакта над кожним проектом працює команда там взагалі на всіма проєктами працює кілька десятки осіб, тому що ми від потрібного чи іншого проєкту, від якогось потрібних компетенцій, залучаємо ще багато фахівців і фахівчин з інших сперз, за якими ми працюємо у комунікації збуваємо людьми ядро організації в Львові в Україні, але і членкині нашої організації вони знаходяться із за кордоном, але ну, я б не сказав, що якась проблема, взагалі з цим проблем не виникало, знову ж таки зараз багато дистанційних інструментів, як можна комунікувати, а останніми місяцями, з цими атаками на українською негосистему, це навіть дуже часто виручає нас, тому що не завжди тим, хто в Україні є можливість нигкість онлайн-зустрічі, долучитися і так далі, і всі, хто знаходиться за кордоном, і ми підладні оць від залежності від того чи іншої російської ракетні атаки, вони можуть завжди підстрахувати з цим, який це грає на руку, на справді. Меніше, це те, що ці люди через цих людей, які зараз за кордоном знаходяться, ми набуваємо нові контакти, нові партнерства, нові співпраці, які вже почали працювати, я думаю, що наступного року ще й розширяться. Якщо говорити про проблеми власне в проектній роботі, в кінці минулого року ми собі вирішили, щоб беремо якісь такі проекти, які ми точно витягнемо, треба все дуже добре продумати, ми початок року вже мали починати скільки таких реалізацій. Офлайн вистовок в маленьких музейних інституціях навіть не краєзнав, що тако недережавно, що це були буквально якісь ініціативи локальні, і вийшло, що все не працює. Тому що почалася війна і дивилося дуже швидко ремонтовувати ці всі проекти, або в онлайн формат, або взагалі якісь фінансування, яких на них було переводити більш важливі для нас речі. Це вдалося власне. Я ще тільки хотів сказати, що про перший десь півтора два місяці війни це були найскладніші в такому моральному плані, тому що мало хто розумів, що буде завтра. Зараз така вже чітке уявлення про це існує, але тоді було ще важче і робота стала такою свирідним місточком, який дозволив людям адаптовуватися до того, що відбувається навколо. Тому почали перший свій проект на початку Березня, і це була просто наша реакція колонас. Зокрема на велику хвилю людей, які прибували до Львова з атакованих або вже на той час із окупованих територій України і нескуч це було вже прям тенденція, але можна було почути о, вони їдуть сюди, їх дуже багато і так далі, були такі розмови і ми вирішили, ну ви навіть не знайте про яких людей ви говорите, ми хотіли задокументувати от історії цих людей. Але тут з одного боку нам допоміх до освітусної історії з іншого боку він не дуже надавався для цього. Ми робили такі розмови з людьми, які опинилися у Львові у нас відок війни. Ми задокументували там два десятки таких історій, але ми вирішили, що зараз не час для якоїсь аналізу для якогось дослідження цих історій ми відходаємо це все на період після перемоги. Це такий проект, який я думаю з документалійськими амбіціями, який нам для реалізувати, який у нас вона перемога. Цик шукор. Дуже дякую, якраз дуже надихаючи у приклад. І далі хотіла продати слово Марія Ленькою і дізнатися яким чином працює на тідру під час війни. Чи змінився формат, ваше роботу чи змінився взаємодія в команді? Дякую. Вітаю, я маю слайди до своєї презентації, якщо ми ж маємо якісь клікер передати. Так, мене звати Марія Ленькою. Я партнерка-екураторка галерей Заней Кедрум, яку ми співзаснували з колегою Лізавету Герману, в 18-й мовці. Так, це працює. І співзаснували з думки про те, що ми хочемо створити по-перше найданчик, по-другий ринок для художників. Мог ми нашого покоління, те, що часто англійсько називається «emergent artist», «pet-emergent» це автори, зазвичаю, з доволі стала практикою, але ті, які немають достатньої представленості, достатньої видомості для аудиторії як в Україні, так і за її межами, власне, додатчу до того ми також інколи співпрацюємо з якільком більш досвідченими авторами, або їхнім і сім'ями, які зберегають рішіви, це такі люди, як Павло Маков, Віктор Марушенко і Его родина Олександр Чикменьов, родина Олега Голосія І з цим дробком вже працюємо трошки інакше, дивлячись на історичну тяглість, дивлячись на архіви художників, на те, що було зроблено наприклад, сі 80-х, або початку 90-х, або те, що не було зроблено. Власне, один з таких проєктів був для нас голодним проєктом «Вація Другого року». Це проєкт українського поверлювано на Венеційській біонали, якому ми мали представити роботу Павло Макову фонтану висниження, створено концептально на початку 90-х в Харкові, але за весь цей час власне, вона залишалась на тільки ідею в певному сенсі, і ніколи не була створена, як працюючи фонтан. Також ми, звичайно, на Венеційській біонали хотіли надати зовсім іншого контексту, не локального, а глобального, де проблема висниження навіть до повним штабного вторгнення була всім дуже зрозуміла. І тому, власне, ми не могли собі дозволити не готуватися до потенційного вторгнення. Ми вже, наприклад, 21 року вклавили дуже багато ресурсів, ефізичних, інтовоктальних, фінансових для створення цього проєкту. Тому ми обговорювали в команді, якісь сценарії, да, якісь мали жарти в середині. Власне, команда у нас доволі невеликав, Галерей надоді час працювала п'ять людей, включено зі мною Лізою, тобто, кривнавство ще два менеджери. І двоє з них пересталося підпрацювати з Галерей буквально в перший день. Але ми встигли трішки підготуватися на в повній мірі, як я зараз можу сказати. По-перше, ми намагалися підгоняти всіх наших підрядників, які були відповідальни за продакшенці роботи, бо ми її будували в Києві. Ну, і власне, головна її частина, це серія бронзових воронок, яку дуже було пашко відтворити в разі чого. Вона мала бути відбандажена до нас у нас на 24 лютого за договором. Але ми постійно були на зв'язку продакшенам і просили їх якось пришвидшитися бодни з промігалися зробити це на два тижні раніше. Тому коли в Галерей приїхали три коробки з громками, я трішки видихнула і зрозуміла, що принаймні це якісь роботи, яку я можу покласти собі в машину і привезти до внеці. В разі чого? З іншого обоку ми також думали про наші два сховища, в яким зберігаються всі роботи, які залишаються з нами для виставок, в якому їх зберігається також придинна колекція, але його сія надбання буквально міспакували все це для евакуації, евакуація була запланована на 24, щоб власне не встигли зробити в нормальних умовах. Ну і власна надлість, я також відмінила всі робочі поїздки на 20 чисто, я мала бути вніпрі 24 лютого і монтовати виставку Лусію в нової вертсвітті, от в останній момент вирішення не їхати, щоб бути власне вдома, якщо спочнеться і це був теж ключовий момент. Тому власне 24-го після кількох дзвінків в команді вирішили, що це треба робити, треба вакуювати фантан в сторону Внеці і це могла зробити лише ясно, що команди, бо я не маю залежних від мене людей, моєбудські, автономні, я не маю дітей, собака повіщається разом з коробки і я вирішив в подорож Бік Венеції вона тривала 20-тим день зупинками, звісно, десь тиждень їхова по Україні, потім ще два тижні їхова по Європі, десь зупиняючись. На цьому шляхку ми отримали вже дуже багато пропозиції допомоги, співпраці, біонали включили щоб допомогти нам все ж таки реалізувати цей проєкт. Власне, коли я привезла воронки 21-го, то ми зустрілися в місці з місцевою компанією яка добудувала весь цей фонтан. Ну і це, власне, повторяє, з хайп'ємдом мені здається, бо на відкритті ми змогли бути присутні всією командою поверлено, був і художник і наш архітектора, і коммунікаційники, ну тобто не зважаючи на важкі умови, спираючись на допомогу дуже багатьох, на правду партнерів ми це зробили. Ну і да, і що важливо сказати, у нас були гроші і це не були гроші міністерства культури інакше, можливо, не так легко бувся відблосен. Далі другий виклик, який було вже важче доволі вирішувати, стосувався нашого сховища, наших двох сховищ, які було споковані, але для того, щоб їх вивести, треба було докласти вже зовсім інших зусиль, бо я поїхала, моя партнерка залишалася в Києві, але вона була на 39-му тижні вогітності, вона і була інші приоритети в той час, і так вже залишався пево-третякувало ще тижні, і потім його дружина попросила вивести її також, що в якийсь момент на другому тижні в Києві вже не було нікого з нашої команди, а ми перелельно шукали по-першу машину, бо всі офіційні перевізники вимагали офіційних документів від Міністерства та МДА, які, звісно, не були в той час на зв'язку, і вимагали нам гарантувати жодних документів. А з іншого боку ми також шукали людину, або людей, яким змогли вивинити жити буквально ці роботи, бо нашої команди на місце не було, і тоді ми звернулися і почали думати про художників, які все ще залишалися, бо вони і знали галерею, і знали, як там всередині все вглоштовано, і згадали правого воротняла, який наш телесман в якому сенсі, бо він на то час укривався, мешкав не в центрі, а на лівому березі Дніпра, на Сокарках, і, як ви знаєте, всі дороги, всі мости з лівого берега на праве були заблоковані, єдиний спосіб дістатися галерея, це було пішки десь 13 кілометрів, але, скільки лівого воротнього практика ходіння є мистецьким методом, то ми скористалися з цього, тобто інші людині навряд чи змогли запропонувати допомогти нам з цим з іншого боку ми також шукали якийсь транспорт, який буде готова забрати такий грустно і тут, люди, яких нам, мені здається, дуже не вистачає на цій конференції Леонід Смиршак і Ольга Кончар фотографа така маленька, бо вона вже хливі якості, це єдиний їхнє спільне фото, який я змогла знайти це наші колеги-куратори активісти і Леонід на той час дуже активно визив гуманітарну допомогу із заходу України в Київ, а на з воротньому шляху він зміг забрати частини якісь твори не тільки від нас, а й від інших якихось приватних колекцій, бо у нього були зв'язки на всіх блокпостах, тобто він просто робив смаг, він такий ну а Ольга Кончар зі свого боку запропонувала та захости це лестниці роботи, бо для нас вести їх в якийсь невідомий сповище нам треба було мати більш надійного партнера і ним виявився зайти рору у Львові, де досі зберігаєте власне наші сповище ну і останні це робота говорає після цього всього, після виконання перших двох задань що робити далі, для нас було питання, бо ми мали думати не тільки про якусь репрезентацію мистецької продовження програми, ми мали думати також про про, не знаю те, що як зберегти бізнес ми були залежні на 100% від українського ринку 90% наших колекціонерів за рахунок, яких ми могли щось робити були українцями, і звісно їх пріоритети всі змілися тому, десь на початку травня після пііналами сіли і почали думати, як нам працювати далі і визначили, що ми цей рік будемо працювати на експорт, вибудовуючи якісь нові зв'язки ми починаючи трошки з початку чекаючи нові способи нові колекціонерів, нові римки а з Київською галерею ми вирішили, що вона буде продовжувати, обов'язково працювати і передали її фонду, який ми заснували з трьома іншими українськими інститутами НДО, музей сучасного мистецтва мистецьким арсеналом та забороною і поміж іншим фонд займається тим, що збирає медіархів мистецтва воєнного птану а на той час ми запропонували, щоб так уже збирати в галереї фізичного робота які втворюється і це досі триває галереї є таким містом зберігання цих творів але також ми запрошуємо різних кураторів робити цих творів якісь власні а галерея власне там часом поїхала на гастролі до нас прийшли дуже багато пропозиції взяти участь у ярмарках а також зробити виставки на партнерських майданчиках, на інших галереях і от власне тут графік може дебачити календар у мене за новим часом як ви розумієте, він тепер в днях рахується в місяцях роках базерт, воршава відеї відеї вірвін і далі ще у нас кілька проєктів братослава, пареш, відеї і прага для галерея це, звісно середівний був круг в той час ми змогли продовжувати, працювати ми дуже багато вижили в контактів але звісно нам не вистачає власного простору і зараз на етапі стратегування як повертатися і яку програму власне робити самостійно бо постійно буде в такому положенні реагування на інші запити не можливо дякую дякувати за цю історію і в місяць зацікавити приклад, коли з одного боку добачилася того, що у вас команда сп'яткові не зменшилася тому, що двоє людей випала з іншого боку це приклад і вона ніби ця команда і розрослася тому, що з'явили дуже багато нових етаптів, нових підпразів, взаємодії мереж підтримки і коли ось справді якісь трудно, щоб вас підтрихнули в якому стенці навіть до розширення вашої мережі дякую дуже і наступна наша доповідачка це Алёна Хировай, я радісті передаю слово то, слухай, ми повторюємо про ассортиментну про катоместерні Добре вечір радо вас бачити я насправді хотіла спочатку теж прокоментувати оцю трошку шизофрінію, коли мене представляють тільки ума організаціями Насправді наша історія така що все почали з іншого світі яка почалась 2004 році а потім в цієї організації почали виникати проєкти, які почали деякі з них почали зорганізовуватися в організації вони ставали самосійними і власне таким чином до сьогодні у нас виникли це називаємо екосистема організації чи родина організації сп'ятий організації наприклад, Маталія Єрьомінка тут це моя колега по іншій осміті яка тут є і десь до 2018 року з 4 до 18 року ми працювали номадично чи ми намагали спрацювати вони прив'язуватись до просторів робити різні проєкти по Україні і також в той момент ми вірили в те, що нам треба створювати такі організації чи такі бренди, які є колективними які не пов'язуються з людьми тому ми самі були досить непублічними і якась кількість людей з іншої освіти можливо їх менше знають як з інших проєктів одні з перших криз була криза під час ходу і це був той час коли нам треба було дуже сильно переналаштуватися і ми побачили, що на рівній команд в цьому моменті булося те, що олдіс або стареньким або співзасновникам треба були підтягнутися до кризового менеджменту до управління організації і це в той момент, коли ми стали більш видимими певними обличчями і видимими стількома організаціями потім все налаштовалося після ковіду команди теж змінилися яка ж частина залишилася яка ж частина змінилася і ми працювали далі по цих п'яти організаціях кожна з яких мала своя структуру деякі люди перетиналися деякі ні потім почалась велика війна повномасштабних торгнення і в принципі цей патрон знову повториться те, що знову співзасновникам співзасновний цям в нашому випадку до управління організації і прийти ось в таку часу ще за хвенічну позицію коли ти представляєш декілька організацій хоча воно так не планувалося я не знаю, чи це добре чи це зле я просто ділюсь досвідом, як воно може працювати воно станув на зараз цих п'яти організаціях працює білян 30 людей два основних осередки у нас у Пранківської в Києві майже всі люди за винят комедній людини вони залишилися в Україні більші з них жінки і власне у Пранківську я хотіла розказати про три організації вийшла так, що історія з Фанківськом, наша нестандартна історія це там, де ми зробили виняток, ми стали дуже пускати коріння у Фанківську 5 років в цому і робити проекти, які не є на медичними і це була галерея, або ми потім їй назвали проектний простіресортимент на кімнатан вона почалася як 5 років тому як стандартний і як на мене не особливо цікавий проект WideCube потім вона була на медичної потім вона знайшла дійсно кімнати які виглядають як кімнатан як галерейний простір це простірха та майстерня це резиденція в Карпата яку ми робили 2014 році після першої фази передньої фази, він так сказали і це було в той момент коли велика частина велика членів і членки іншої світи переїхали зі Сходу України з Криму ми шукали новий дій ми в принципі тоді зробили хасомайстерню першу чергу для себе, потім запрошували інші людей і це постмпреза це онлайн архів і офлайн архів і медія про мистецтво у Фанківську яке офіційно виникли цього року але інкубувалася ця ідея в асортаментній кільнацій вже з минулого вересня ми про неї думали просто якось так вийшло що ми її зробили в цей час що ті організації власне, цей осередок у Фанківську робив спочатку повномасштабного вторгнення зараз коли Марія розказувала було дуже багато якихось схожих речей мені здається можливость такі невеликі, приватні недержавні організації можливо реагували яким ми схожим чином тобто, окрім того що, звичайно, у нас збільшилась кількість виставок за кордоном у нас цього року було чотири повноцінних виставки за кордоном і дві поп-ап виставки за кордоном, що є дуже великою кількістю для нас і для нашої команди ми ще робили три речі перше 24 лютого ми з моєю колегою Анію по цьому кіною стартували невелику програмою вакуації мистецьких творів і спробували зробити те, що ми могли зробити на той момент я не думаю, що ми зробили багато ми з того часу змогли зреалізувати кожний третій запит який до нас приходив тобто, два ми не можемо реалізувати, один можемо ми змогли вивести 600 об'єктів зараз 400 з них ще у нас 200 розійшлися назад по 1, або ми їх привезли до кордону і їх запрали далі це дуже дийкий мікс робіт, який там є там є і сімейні архіви наприклад велику частину архіва Федора Тетянича нам вийшло вивести з 3 разу на перших тижнях березня там є і одна музейна колекція невеликого регіонального музею там є сучасна мистецта там є приватні галереї це дуже-дуже це дуже різні речі і в принципі зараз ми дивимося на те, як перезумувати з тими речіми це великий виклик до того у нас був не творкінг я не стил, а тоді поділитися з колегами тобто, з чим ми зараз живемо з тим, як обігрити людей як вимкнути світло в офісі і як обігрити роботи і вимкнути там вентиляцію і світло там, де воно має бути це проблема не лише наша проблема також францівських музейів з якими теж спрацюємо часом діюємо сховище і так далі тобто, і це те, що ми зараз перебуваємо, тому що запитів на евакуації зараз менше, вони є, але їх менше і зараз у це величезне питання як нам пройти через зиму, також за артефактами ми робили резиденції через те, що нам пощастило, що у нас вже був простір хати майстерні ми почали робити внутрішній резиденції для медсіфів, які залишаються в Україні, зараз у нас буде стартувати третя резиденція на хаті майстерні, Open Call є можете подивитися, подиватися її буде курувати Дмитро Чупурний вона буде як раз через свята з 25 грудня по 8 січня вирішили і в таку резиденцію також зробити за такий дворкейшин, дворкейшин і власне на першій резиденції яка була ініціована лесію Хоменко, яка просто приїхала у Принківсь, просто зашла до нас в офіс там, де була купа людей, собак і кількості невідомих нам речей і вона сказала, давайте робити резиденцію, ми почали робити резиденцію робочих кіннат, а на її вона загалом за перші три місяці повномасштабного вторкання було біля 30 художників, 17 з них дійшли в склад того, що потім входило в виставки ми казали, що робочі кінната 17 художниців-художниці, але це власне ті, які створили якісь роботи які вони захотіли потім виставляти в рамках робочих кіннатів і третє, дуже важливе для нас і для мене особливо це дивитися, як ми можемо зберігати культурне життя в середі України і у Франківську, і в Києві наприклад наша київська команда організовувала і робила продакшн оперегенезіс музеї Ханенків у Франківську ми були однією з перших виставок яка з 6 червня відкрилася це була зробочою кімнатою і для мене це дуже важливе питання взагалі, як продовжувати з культурним життям бо ми розуміємо, що це вже точно не спринь та марафон коли марафон нам треба тримати повітря для того, щоб тримати повітря потрібні ось ці місця зустрічі і як їх ще робити, тобто це дуже-дуже важливе для нас питання Окрім цього, звичайно, що були у ці звичайні пола гуманітарної роботи те, що ви всі робили, і ми всі робили якісь там величезні кількості бронежилетів, які передавали з Берлінської галереї і ми їх везли під Ізюм або велика кількість медикаментів і перев'язочних матеріалів, які нам передавали з Краківської галереї тому, що ми були єдині кого-то не знали і нам вийшло там привезти в Европі, наприклад але це та робота, яка є фоновою роботою кожного з нас і культурних менеджерів Також так Ну якщо я в середньому скажу, через те, що ми просто існуєм довго 17 років, просто страшно сказати і якась кількість людей є з самого початку, якісь люди приходять якісь уходять ця система дозволяє тобі і мені вона дозволяла в якийсь момент вийти з усіх організацій займатися приватною практикою в якийсь організації попрацюватись з колегами з ізоляції і мати, наприклад, цей досвід бо я можу вийти з іншої освіти і попрацювати в іншому проєкті і це дозволяє в такі кризові моменти перегрупуватися з іншого боку це дає дуже сильне навантаження на співзасновниці які беруть на себе відповідальність за більш тут кількість організацій і ще з одного боку в такій організації ухід кожне людині тобто, якщо в якихось інших структурах на це дивиться якось більш прагматично, то ми це сприймаємо дуже емоційно намагаємося цим працювати, звичайно але це просто ось така природа ось такої організаційної структури веде саме до цього Дякую, однажды, ну 18 років це справді, який воно ці терміни ще навіть безбійно раніше її сифтрати в команді добивається тому цей десь неминучий момент з яким треба навчитись мати справу, дякую і далі я хочу подати слово Наталія Маценко і щоб вона розказала про дозу курування Лендарцем позиуму в Могреці, які зараз під час війни, насправді, наскільки я розумію неможливо реалізовувати але цікаво послухати, яким чином чи працює, чи зберігається спільно та навколо цього фестивалю і які, яка стояти зараз дякую Так, чути мене Дякую Лесю за представлення Дякую всім, хто збив можлив нам сьогодні тут зібратися і поговорити про важливі для нас я думаю, речі А я сьогодні дам назвати Наталі Маценко я сьогодні представляю о Лендарцем позіум Могреця Могреця досі називається Лендарцем позіум і я думаю, можна це визначати ширше, як мистецька резиденція, мистецький проєкт який зараз у Кремлі Лендарту прикраюся абсолютно різноманітні практики і це робота, і звукоми, спроформансу, і звідео і взаємодія, і з місцевим маселенням власне назву Могреця, це місце це сьогодні області, яким на місці колишнього кредінного кар'єру зараз на фото відпувається цей синпозиум і оталіона говорила про те, що страшно сказати 18 років я скажу, що п'є страшніше річ Могреця існує 25 років і існує на одному місці в сьогодні області усі 25 років і з одного боку ми можемо сказати, що це неймовірний приклад в Сталусці власне цієї організації, цієї спиноти з іншого боку і такому тривалому термінь існування і існує також багато проблеми викликів, які якраз стоються і кривкості, і нестабільності але про це ми можемо говорити трошко з води і власне, як я сказала, Могреця, це місце дуже важливі моменти із якими пов'язана і доля Могреця тепер це де саме звідси ця місце тому що є в цього симпозиуму назву Простя Покордоння тамого початку Могреця в 6 кілометрах від російського кордону в Синській області і відповідно за 25 років свого існування от якраз того літа мав бути ювілейний симпозиум і вперше за історію цих 25 років Могреця не відкувався в ці дати коли він відбувався за вичай саме через своє гаражі Ого, та саме це місце взагалі такий фантастичний линшафт я думаю, не дремно цей симпозиум з'явився саме там, тому що це, я вже сказав, колишній кредінний кар'єр там знаходять Поклади Крейди і ми з Оглойської ери це ще такий момент і ми багато міркували у команду протягом в стані Плуків, насправді щодо можливостей існування Могрець і позамогрець ми існували якісь пособи того що ми хочемо робити і чи це взагалі можливо і, насправді, мені здається що поки що відповідь якої ми дійшли це, наверное, те, що позамогрець могрець неможлива в тому форматі, в якому вона для нас існує але, звичайно, вона можлива в інших сенсах тому що могрець – це дуже велика спільнота людей і, оскільки сьогодні ми говоримо в цьому сенсі я вважаю, що це прес, дійсно, дуже істійки і дуже сильні і для мене це взагалі особисто дуже цікавий досвід, тому що, в принципі, я працюю, працюю, як незалежна куратор то я не є представником чи там працівником жодних інституцій але при цьому є частина команди-могрецьі який, наприклад, стане істот приїди, який сьогодні був співером по передньої дискусії але ми можемо одночасно залишатися культурними, тому що структура цього цієї спільноти вона дуже демократична, дуже відкрита і горизонтальна. Насправді, умогла цієї, її театрука, засновниця і рушійна сила Ганна Гідора без якої точно це все не могло би існувати стільки років не могло би збирати між колесебе таких різних насправді, дуже різних, різних поколіннях, різних медіа і спрямування художників, але при цьому в цій спільноті дуже розвинені ці горизонтальні зв'язки і власне, як було сказано що я одна спураторка при цьому я не була жодна разу спураторкою всього симпозиємо, тому що останніми роками були впроваджені такий експериментальний формат пураторських груп, коли в нас є скажімо, там сім пураторів я була однієюся спуратором я збив одними спураторів і в кожній групі є якась невелика кількість учасників, тому що коли дуже багато людей на симпозіумі то дуже важко контролювати всі процеси і всім взаємодіяти і ми в цих кураторських групах працювали це дає змогу більш близької більш важньої комунікації і при цьому є оця загальна велика спільнота і власне ця спільнота, оскільки могориться цей інститутся в класичному сенсі вона не має офісу і не там на цих кредених планшафтах і цей симпозіум відбувається лише раз на рік то питання якоїсь, насправді це стейнобіліті спільноти воно для нас постало значено раніше, ніж ми зіткнулися з викликом повному масштабного турни і ми шукали способи яким чином може це тривання відбуватися і ми зібралися там вчатики в яких ми постійно комунікували якась робота в цих кураторських групах також поміж симпозіумами і власне зараз просто в нас, я би сказала, що проект став на паузу в якомусь художньому сенсі але він все одно продовжує існувати як ком'юніцій як такий майданчик взаємо допомоги, взаємо підтримки, комунікації, тому що зараз хтось продовжує якісь художні активності деякі з яких, до речі, виросли в могори, якісь колаборація або якісь, окремі проєкти, які зараз відбуваються на різних міжнародних майданчиках, скажімо хтось із команди дуже активно волонтерить хтось із команди знаходиться в лавах ЗСІУ при цьому всі комунікують однизодним допомагаючи б можуть і насправді я думаю, що всі ми зараз просто чекаємо нашого наступного симпозіуму і я це називаю, якби це така моя позиція стратегічний оптимізм я усвідомлююся, що ця ситуація, яка зараз є і воно, не відомо, що буде відбуватися далі тобто на щастя ця територія не окупована наразі але ми не знаємо, коли ми зможемо туди фізично потрапити, тому що це все одно близькість до кордону, це оптрелит, якісь мінування і так далі але нескільки зараз я відчуваю вайп нашої команди міра оптимізму відрізняється хтось, можливо, більш скептичний, але насправді ми зараз існуємо гуманітарно-волонтерському форматі чекаючи можливості повернутися на місце і продовжити працювати там і от, власне, те, що говорила, що ми вже давно розмірковували на тему можливості могриці-позамогрицею, це такі невеличкі приклади. В 2019 році ми робили виставку більший простір в Єрміловцентрі і це було якраз міркування на тему того нескільки можливе за житом позіом його репрезентація, якась адекватна по-поза безпосереднього місце, до якого він прив'язаний і це теж був тому, що це дуже такий сайт-спеціфік проекти, і насправді наша виставка в Єрмілові вона теж була дуже сайт-спеціфік, але вона була пров'язана до взаємодії безпосередньому могрицею і в тому числі тут є тут фотографія, це була пряма трансляція з могриці, коли у нас хінець додав з початком резиденції там на місці і Катя Ліпкін, яка приїхала тоді однією з перших проводила пряму трансляцію і глядачі в Єрмілові в центрі мали змогу дивитися на те, що відбувається на самого місці а минулого року ми робили галерейний кедрум про зв'язки культурній спільноті робили виставку, яка називалася те, що там із маментом як я казала, що це така зустрічі з доістеричним, тому що несправді ви бачите на фото такі стільки мамент, які дійсно були знайдені на тій території які мені для виставки люб'язно надала ганна гідора і цю виставку ми робили в форматі такому експериментальному перезиденція в галерей, то галерей відкрила нам двері, на 10 днів ми просто злаштували там страшне зробили заблюну колону постійно щось там в процесі відбувалося, нас запутували і ніколи не закінчувався але зараз здавалося би ми теж могли би щось робити подібне але саме зараз цього не відбувається тому що мені здійсно це якась така символічна зв'язка цей леншафт, тільки тоді коли ми отримаємо доступ до цього леншафту ми зможемо робити щось поза цим леншафтом зараз загалом мені здається в контексті війни і того, що відбувається з нашими леншафтами ця тема в принципі потребує і я розумію, що навіть коли ми повернемося на це місце це вже буде інше місце це буде зовсім інший формат взаємодії і мені, насправді, дуже цікаво що це буде, що з цього вийде і якою стане могла після цього як я вже казала, що є це питання стабільності і фрихпості резистентності і немодичності і мені в цьому сенсі тоді це доволі це клеман Сапуле, який ми зробили минулого року, оскільки художники приїжджають в Могра ці три тижні живуть під відкритим небом в наметах тобто це такий дуже табірних відкрити спосіб існування і клеманс минулого року зробив бетонній намет з арматурою і це такий, з одного боку, намет, цей тимчасовий об'єкт, який раз на рік разом з художниками з'являється на цьому місці тоді він стає таким монументом і символом цієї резистентності і стабільності нестабільного і що також дуже символічний що цей намет він вижив ну, як ми казали, тимчасовий об'єкт, який тем не менше пережив дуже серйозні виклики і я сподіваюся, що він дочекається того моменту, коли ми додеповернемося з нашими звичайними наметами ну, і власне такий останній заключений слайд стосовно того, що відбувається цим місцем нинь, як я вже сказала деякі з нашої команди люди волонтери активно, деякі зараз знаходяться в лавах і от у нас довго, окрім свідчень місцевих, які там передавалися як там летіли ракети над Могрицею що там було і так далі у нас не було ніяких інформацій про саме місце, де знаходився на штабі, і от в якийсь момент прийшла звісочка і до з одного боку ви бачите роботу цей чортий кубик колекція Коношенка зроблена минулого року, і це фотографія з минулого року поряди з нею це фотографія зроблена буквально місяць в тому а там на місці власне, єдині з команди, хто зараз має доступ до Могриці, це ті, хто знаходять в лавах Досю і скріншот, який тут на білому тлі це якраз переписка з одними скураторів про те що що там зараз на місці привід передали, там все спускійно на відкритті місцевості сказали не впадити а друга це скріншоти з нашого якраз групу Богого чату я не скажу точно цифру але це десятки, десятки людей колективний чат Могриці, в якому відбувається вся взаємелія і от побачити там зварку це заклад до допомоги, ці заклади завжди отримують відповідь і от внизу якраз без посередньо повідомлення від того учасника із ССУ і я би сказала що, якщо в нас є різна міра оптимізму серед учасників то напевне найоптимістичніше якобачити з цього повідомлення це він ну якщо не знаю, можливо, не всім вдається просвітати, він пишет всім привіт це єдині після війни доводуємо, що вони доводували та наробимо нових об'єктів дякую дякую, дуже справді, дуже цікаво доповід, якщо можна так назвати і я хотіла просто зацентувати, що мені дві речі прорезенувалося з того, що ти говорила, бо перше дуже цікавий випадок, коли команда продовжує існувати дуже цікаво, і я чула в схожій історії з різних теж ініціатив, з різних проєктів коли ось у силу тих обставин, які ми проживаємо неможливо продовжувати якусь цю програмну діяльність але залишаються ось ці команди ці спільноти і вони починають їм синувати як мережі взаємо підтримки, які допомагають нам тримати звезок один з одним які допомагають волонтери які допомагають просто якось один одному надавати підтримку і щосправді ці мистецькі інфраструктури почали функціонувати сама проявилася цінність можливо цих між людських зв'язків які, як виявилося, можуть працювати незалежно від того, як інші запрограмованої діяльності, але саме як цінність цих мереж става зрогумією і, друге, те, що мені було цікаво те, що ти говорила про те, що ваша спільнота функціонує мережа і в який можлива поєднувати і спільну роботу і індивідуально якось практику і що можливо це одна із запоруку якраз стабільності цієї спільноти тому що, мені здається, в таких більш жорстко-структурованих іерархічних інституціях набагато складніше утримувати цю команду, а коли це така, якуся вігночка, не завжди формалізована до кінця мережа яку від чим він коли буває складно працювати, в таких кризових ситуаціях можливо це виявляється якою запорукую стабільності, завжди можливо це пізніше обговорити і далі хочу подати слово Катерині Раченко і послухати про історію функціонування до після війни фестивалю Одеса Потодейс. Дуже дякую. Насправді, всі розповіді колеги, дуже багато якихось історій відгукуються до нашої історії, я спробую коротенько розказати про наш досвід Одеса Потодейс фестиваль власне був заснований 15 році як реакція на війну і до цього і сьогодні існує наша організація громадська організація Мистецькі Мандри з 2009 року і фестиваль став основною нашою діяльністю з 2015 року і наша команда спорумувалася вже навколо нього і ідея власне цього фестивалю і багато говорили про те, що нас є величезні проблеми за світу і цей фестиваль мав наметі заповнити якісь лакуни і відсутності освітніх програм саме для фотографів чи тих, хто цікавиться фотографією тому ми для себе взяли повку саме працювати сфотографією і на протягом цих 8 років намагалися створити таку платформу де би про фотографи любителі та професіонали чи цікавиці чи широка аудиторія могли отримати інформацію і знання саме для цього ми запрошували різних фотографів зі всього світу ми запрошували куратові ми запрошували різні інституції співпрацювали багато з різними міжнародними фестивалями аби власне створити цей нетворки і максимально побудувати контакти і максимально дати цю і доступ до інформації для української спільноти і для українських фотографів ми так само планували це от наш 36 українців які ми співпрацювали і ми так само планували цей фестиваль провести цього року наша команда в останні фізично всі разом зібралися в кінці січня в Одесі і в цьому цей момент ми думали про те, що нам треба змінити трохи формат на всякий випадок і в цьому формату ми поміняли тему тему була зазначена як можливі опади що має таке недвозначне сенс і для нас ми думали про те, що ми можемо зробити, якщо починається війна ми думали про різні формати як, чи ніж якщо починається що буде таке повномасштабне втручання і ми думали про різні формати як ми будемо реагувати чесно кажуть це все, що ми думали це абсолютно не відповідало потім реальності бо ми нічого не знали про війну і коли 24 лютого власне десь близько тижня був такий певний момент коли ніхто з нас не знав як реагувати і це був такий хаос і паніка і власне зі своєї сторони моє перше чергове завдання було вивезення родини в безпечне місце як тільки я опинилась у Львові я почала думати про те що ми можемо робити наша команда і наш фестиваль в цьому випадку і більшість наших колег-фотографів які ніколи до цього не знімали ні конфлікти, ні війни і нічого з цього тали від колоносотографом в одну ніч і більшість наших колег власне почала знімати і докуматувати ті зміни в Україні, тобто ці всі наслідки торзнення і ці жахливі моменти і однозначно що всі ці фотографи насправді по-перше не мали контактів або ці фотографії десь публікувати, аби їх розповтючувати а з іншого боку вони так само не мали можливості часу тому ми вирішили що ми станемо таким часовою агентію і допоможемо з кількістським фотографом з різних міст стрибувати їхні роботи і ми перетворилися така агентсь яка працювала, грубо кажучи, 20 годин на добу без зупинок протягом 4-х місяців ми приймали фотографії від 30 фотографів і ті в цей час базувалися в абсолютно різних міцях це був і Мариупол, і Харків, і Київ, і Львів тобто абсолютно все покриття по Україні і так само ми кинули клічно все нашу професійною спільноту що комусь треба матеріали фотографії з України то ми радо їх надамо і ми почали цю діяльність надавати матеріали, надавати фотографії і в першу чергу нашу мета була це інформаційний зараз я це означу як інформаційний фронт тобто це максимально надавати інформацію візуальну інформацію в Україні з іншого боку це так само підтримка українських авторів або вони могли публікувати своє роботи і так само отримували гонорари і паралельно з цим тобто це декілька наших прикладів з ким ми співпрацювали тобто насправді це величезна кількість тих публікацій яка нам вдалося зробити за цей термін і нам теж було дуже важливо максимально підтримувати українських авторів через ці публікації через отримання якоїсь фінансової підтримки для них через 4 місяці я можу сказати що ми згоріли перше чергу я бо на жаль я бачила значно більше ніж я хотіла би бачити бо фотографи надавали матеріали без pre-selection і це був занадто тяжкий контент яким було складно працювати і через 4 місяці стало очевидним що ми далі не можемо рухатися в цих темпах але ми в свою чергу теж зробили декілька акцій аби імена українських авторів зробити visible in the world аби вони отримали замовлення від міжнародних агентств бо ми робили такі співпраць з публікацією їхні фотографії, з іменами з прямими контактами і на сьогоднішній день я можу сказати що всі 30 фотографів з якими ми працювали, всі прилаштовані тобто зараз вони співпрацюють з міжнародними виданнями вже напряму і наша діяльність в якихсь мірі допомогла цим контактом через 4 місяці для нас стало питання що ми продовжуємо працювати далі і нам було важливо співпрацювати показувати вже пере усвідомлювати ті матеріали, з якими ми нас берали і ми зробили одну з публікацій одна, це the information front, яка базувалася на фотографіях війни перших 3 місяців, тобто це якраз одна з тих акцій аби з одного боку надати і поширити імена українських фотографів, з іншого боку ми продаємо цю публікацію за кордоном і всі гроші, які ми збираємо вони, ми плануємо зробити підтримку артіст, але першу чергу photographer in risk або тих, хто втратив роботу або тих, хто мав переїхати, хто втратив житло будь-що або власне тих фотографів, які загинули і підтримка їхніх родин також ми видали ще одну публікацію в рамку the information front і так само вона має також саму місію, тобто це розповсюдження історії, і розповсюдження імен, і збір грошей на підтримку наших акторів і як я зазначала, тобто ми теж почали максимально працювати з виставковими просторами скажем так, ми повернулися в свої більш звичне середовище і теж можу зазначити, що наприклад, показувати в військову фотографію прямо військову документальну фотографію якихось галерейних просторах воно не завжди працює і тому ми теж почали думати про різні експозиційні рішення про різні експозиції як говорити не лише про війну, а як говорити і про вичини війни, і про ті зміни соціальних політичних відбувається і про те, що є зараз відбувається з нами. Тобто, наприклад, виставка «Деню Об Нормал» це був фокус саме на те, аби проговорити про те, як ми зараз живемо в Україні і весь весь абсурд і весь тося реалізм, який ми проживаємо, аби максимально наблизити і розказати історію. Декілька прикладів наших експозицій ми робили майже покриття у нас було великим і є на сьогоднішній день само собою ми не їздимо на всі івенти тобто більшість івентів відбувається робота дистанційно ми співпрацюємо дистанційно з інституціями, надаємо матеріали і вже ці матеріали вони друкують і дистанційно робимо обговорення інсталяцій. Це наша активна діяльність і на сьогоднішній день, але також хочу зазначити, що є ще один такий момент переходу. В серпні для нас було важливим питання підлітків. Як фестиваль чотири роки тому ми запустили таку програму, яку називається FUTURE PHOTODAYS і це була конкурс для молодих фотографів в Україні і в серпні ми вже трохи видохнули і мали можливість написати нашим фіналістами, нашим учасниками вимагатися як в них справи. І виявилися, що більше ніж половини на окупаційних територіях і дуже багато хто виїхав, бо в нас багато учасників саме Східної Південної Рігіону і тому, отримавши їх відповіді і переговориши з дітьми, ми вирішили зробити програму, менторші програм для дітей, для підлітків з України, яка тривала три місяці і діти працювали спільма українськими фотографами. В результаті ми отримали 40 фінальних проєктів візуальних історій, дітей, про те, як вони зараз проживають війну для себе. Тобто, це абсолютно різні історії від приватної контакту чи до прямої документалістики. Але зараз наш наступний крок ми плануємо зробити ці показати ці історії, бо це абсолютно інше бачення через фотографію, що відбувається. І для нас важливо також підтримати їх не лише надати їм знання, але теж наступний крок це показувати ці матеріали з можливістью отримати для них гонорари, аби їх теж підтримати фінансом. І теж на кінець просто зазначую, що вся наша діяльність, яку ми робимо, тобто ми для себе перше чергови, це було сам особе поширені інформації про те, що відбувається в Україні через медіум фотографії. Наступне це підтримку українських авторів, а третій момент ми теж робили декілька заходів з продажу український фотографій для того, щоб зібрати підтримку для різних фондів і для різних ніч, як і всі ми. Коротко, наша діяльність. Дуже дякую, Катерина. Справді, знову ж такі у мене є враження, що з початком війни це і поняття, чи як це ідея команди дуже сильно розрастається, що я теж бачу, що ви функціонуєте, як мережа підтримки фотографії, велика мережа взаємок підтримки, не тільки як уласне команди фестивалю. Хоча, я хотіла зати у тощуючі запитання, чи власне команди в фестивалю залишилась, та сама чи вона утрішня структура чи змінилася, чи не змінилася? У нас команда майже не змінилася. Команда майже не змінилася. Дві людини в нас пішли, але теж є об'єктивні причини, бо це малі діти і неможливо відключатися наповно. Перша два місяці команда була розгублена, тому перша два місяці явала на собі, але знову ж таке розгубленість. У нас, коли кожен мат з свою сім'ю вивести у безпечне місце. Мені вдалося це зробити швидше, і тому швидше включилася в роботу, як тільки наша команда облажила своїх родин і збезпечила цю безпеку, і повернулася на зараз п'ять рівень. Портякує дуже. Я хотіла нас, правді так багато, вже залишає часу, але я хотіла задати друге запитання, попросити вас відрефлексувати ось цей досвід культурної діяльності, командної роботи під час війни. Ось як на попередній дискусії сказав Стас, який, напроте, дуже багато всього проясняється, коли підпадаєш в такі екстремальні умови. Мені цікаво. Я певнена, я знаю, що це абсолютно інший досвід, перімені з досвідом роботи в мирний час, хоча у нас у всіх є теж досвід пандемії, багато хто ж нас це говорив, що вже були певні вироблені навички на різні роботи в екстремальних ситуаціях відкритих невідомість, скажімо так. Але все ж таки, мені цікаво, чи ось цей досвід роботи, співпраці, командної роботи під час повномасштабного вторгнення в ситуації непевності, невизначеності, якоїсь розпорошеності, вигарання в томи, необхідності виживання разом з тим і ситуація, коли ми постійно змушені, що це ви находити, ви находити якісь нові рішення, нові сподівані співпраці, способи роботи ми постійно знаходимо, здаємося якимсь винахідництвом, мені здається і хотіла вас запитати, чи є чи коли ви думаєте про ці ваш досвід, коли ви самі себе, якби, аналізуєте чи є якісь речі, які вам здається, вам здаються цінними знахідками за цей період, які ви думали би, чи хотіли би інкорпорувати в якусь подальшу вашу діяльність, чи знайшливе для себе якісь, не знаю, цікаві відкриття чи якісь розуміння можлива нове взаємодії в ваших кільситуціях які ви вважаєте чимось таким, що можна зберезти і що може вашу подальшу роботу якимось чином поглибити, покращити, звісно Дякую за запитання Я не знаю, чи я на нього відповім, бо насправді знаєш, там, наприклад в теорії навчання є така теорія, яка каже, що в зоні паніки не навчаємо ми виживаємо в цій зоні тому для мене це теж таке питання наскільки ми можемо навчитися в таких умовах, тому що тут трошки інші цілі стоять Я хотіла підтримати те, що ти сказала, що з такі часи криз стає більш ясним, що ти хочеш робити що ти не хочеш робити це те, що я побачила після ковіду в цій рікної фази війни, що ці члени-команби для яких це не було насправді роботою яку вони вважали сенсовною, цінною і так далі не всі вийшли там всіх причин, але це стає явним чи я хочу зараз витрачати своє життя на цю роботу, коли я не знаю скільки часи залишилися, то тут стає така дуже сильна ясність на що я хочу витрачати своє життя на що я не хочу витрачати своє життя ще одне питання над яким я думаю ще з часів ковіду насправді після того, як почався локдаун, десь через 4-8 місяців, ми почали бачити, як люди з команди почали випадати через причини ментального здоров'я, воно почало доганяти зараз я бачу те саме після 6-8 місяців певномасштабного вторнення, що люди не витримують це тема, що вони хочуть витрачати своє життя, це те, що вони хочуть робити, але оця травма, постравма, я не знаю, як це правильно назвати, вона доганяє і те, що я не додумала після локдауну, як працювати з ментальним здоров'ям, як інкорпорувати це в організацію але при чому зробити це так, щоб ця відповідальність за ментальне здоров'я не перекладалася лише там, наприклад, на лідера організації, тому що він, або воно в моєму випадку і я не можу також відповідати ще за те, як відчувають себе всі люди в організації і я продовжувала думати на тим, як ми можемо зробити власне наші команди більш інклюзивними для людей в різних ментальних станах, бо у нас буде більше людей в різних ментальних станах і нам треба подумати на тим, як ми можемо інкорпорувати в цю роботу і мабуть це стані, що я скажу, ти там згадувала про горизонтальні структури, якісь моменти, чи є вони панацею не знаю, може ви бачимо, є такий як він називається, в твітері ходить коли люди Західної Європи говорять про соціалізм і тут з боку східної Європи, ті, які пережився соціалізм, у це я про горизонтальні структури, а тут з боку це не є панацею з моєї точки зору і це дуже суб'єктивна точка зору, але саме в кризових ситуаціях включається відсвідність ліберства однієючись кількох людей і це може змінюватися якийсь бік. Принаймі, в моєму досвіді горизонтальні структури дуже горизонтальні ставали вразливими в часи криви і в моєму досвіді горизонтальні структури, це структури для хороших часів, але можливо це абсолютно мій ось цей досвід, може ти уявляти себе мене з цього боку і я не здаю, там у нас такі людиною закривало Бо, направду ми перестали функціонувати як команда з початком вторгнення через власне дуже різні особисти ситуації, які кожен мав вперше чергу вирішувати для себе а потім вже спочатися в яку спільну роботу ми опинувалися на дуже-дуже різних рівнях проживання цієї ситуації Бо, вперше, що я опинилася в якийсь момент сама А я ж все життя перестивала в команді і там навіть всю кураторську практику ми мали завжди в діалозі знізу, але коли вона мало народжувала дитину це була діктивні причини, вона вже не могла брати участь так, як мені і для мене це було доволі треуматично я знайшла себе в ролі яку я дуже не люблю це рівницький ролі, але мені довелося довелося довести це до певного кінця і цією дорогою я відкрив до себе теж багато цікавого я стала на багато більш відкритою людиною до світу до інших людей все було настільки комфортно, що я взагалі не мала я дуже не любила комунікацію ніхто не любив потрібен, це був сет а в ситуації, коли ти сам маєш в чужому середовищі вирішувати дуже багато питань вона якось у мене дуже природньо, наприклад підбувала до того, що я почуваю всіма знайоми це все відкриватися я за цей час просто позмінилася внутрішньо тобто мені більше не страшно ані бути самі, ані коммунікуватися я скажу, а мені подобались ну, по-перше, важко аналізувати що тривали передумаю про те, що буду говорить через якийсь час але мені подобались, що на минулі панели говорили про час з'явилось таке відчуття, що динамічній часі наші потребують динамічних рішень, вдалося швидше реагувати на якщо відбувається навколо відвідно швидше узгоджувати все з команди, ну все одно ж теж не можеш вирішувати та за всіх але якщо люди розуміють, що треба вирішувати, ну, стосовно там то чи іншого проекту, а інше це що не вдалося нам втратити межу своєї компетентності наприклад, на виду, ми займаємося узною історією, в тому часі і документуванням індивідуальних досвідів минулого і десь на весні ми отримували декілька таких фінансово-привабливих про позиції включатися в різні проекти по документації сучасних російських злочинів коли почалися ці окупації перших територій окупований ще під час повномасштабної ну і ми вирішили, що це не те, що має займатися в наші громадської організації і ми там індивідуально кожен з нас, тому що люди будуть говорити з тобою надійно, що ти допоможеш добитися справедливості, а ти не юристний прокурор і ніхто іншого тепер я дивлюсь на досвіди те, хто взявся за цей бачиш, це було досить правильне рішення тобто треба вміти говорити ніхоча тоді це вдавалося досить важливою темою, який дуже фінансово привабливою але час це на головне ми і так працювали з кривкою пам'ятю, люди відходили нашим повідачим там, умовно до 99 років і так далі, ми працюємо з цими архівами приватними, коли вони знищуються під час війни він не знайдет їх потім в реєстрах втрат, тому що ніхто про них не знає ми знаємо, що ми втратили в державних музеях і спали на розробованих ми там за якісь час це знаймо ми просто ніколи не будемо знати і це розуміння кривкості було а тепер воно загострилося, мені видається ще більше і цей час він досить якось так явно сприймається Я власне поводжуся зі всіми ремарками і способно того несправді, що горизонтальні структури це не пане це тому що навіть попри те, що сьогодні ми говорили про могриця, про горизонтальну структури, що є Ганна Гидора заснувається симпозіуму а далі горизонтальні структури а, так але власне, я хочу сказати не великого ремарку що до горизонтальних структур, бо мені здається що є просто, скажімо 2 типу горизонтальні структури в яких просто ніхто не бере відповідальність і грозонтальна структури, в якій є багато людей які беруть відповідальність і мені здається, чому, наприклад і я би сказала перемагати ці війни, і я спорюваюся, що це стане це якомусь хоріше. Саме зараз воно в того, що наша країна зараз виглядає як горизонтальна структура з великою фікієстю відповідальної людей. Зрозуміло, що це далеко не всі, і навіть про армію я багато чую дуже хороших історій, але багато чую інших історій, тому що там теж люди різні. Але мені здається, що власне там стіює ж Мограцею. Та є такий момент, що все-таки є якась кількість, там не всі люди, але якась кількість людей, які там готовіності відповідальність. Але як я вже сказала, виклики, які постали перед проектом зараз, вони лише загустрилися. Насправді вони постали перед проектом раніше. І це та сама крихкість, про яку вже говорилися. Тому що, насправді, об'єкти, які створюються там на місті, сам пояснюють 25 років, але з них практично нічого не залишається. Тому що багато років команда бореться за створення там в ендарт-парку, про якому ці об'єкти могли б якось захоронятися, а так це зараз просто територія, з яку відбувається все завгодно. Ну і от так, обласки, там і російські області. Але, власне, оця от резистентність відчуття відповідальності, які зараз, по-моєму, ці ситуації загустрюються щасенніше, ніж будь-коли граніше. Я сподіваюся, що чому говоримо про те, як ми можемо інкорпорувати теперішні досі, в цьому начальному бутньому практику, я теж погоджуюся, що це саме на чвидкості проняття рішень. Тобто ми можемо збавитися дуже багатьох прикосінтфрентильних речей і нервності, якому могли собі дозволити проніше, і можна було зустрічатися в зумах, щитижнє, і дуже довго обговорюватися питання. Ну зараз ми не маємо такої роскощі, і я сподіваюся, що ці навички швидкого проняття рішень, узгоджені їх між собою, і здатності брати на себе відповідальність. Я думаю, що це і був сенсі конкретно цього проекту, який я сьогодні представляю тут, і взагалі, в сенсі якогось нашого існування, якси співства і самокультурного сектору, це якісь які дуже важливі речі. Дякую. Мені з одного боку здавалося, що у нас нічого не змінилося, окрім того, що ми пошличилися, які всі змінилися, лише єдина, що у нас змінилося, це радикальний вектор роботи, що зараз ми при цьому місцьому матеріалі мазикі повеліли, і працюємо абсолютно лише з міжнародними іституціями. Але теж зараз я усвідомлюю, що у нас трохи змінилися, це от момент, що ми ніколи не знаємо, хто з нашої команди буде доступний і коли, і це напряму пов'язано, у нас у нас тут були електроенергії, бо в нас ще одна людина знаходиться за портонами, і ще команда знаходиться більшісті, а іншого боку, що ми теж, що хто не знає, не знову зробимо собі знішні стахки, і в Одеса, і хто не знає, якому місце, коли буде прилід, і яка буде ситуація, і момент, коли в нашій команді кожен знає, що ти цей момент, якщо інше не на зв'язку, ти маєш заступити і перекрити діяльність іншого людей. І це вже не нарійні обговорення, який не може вирішувати. Також, в цьому проєкту рікувалося, в цьому рейдінацію від нашого команді, і це дуже важливі діференти від того, як ми сподіваємо відповідальності, і ми все зробимо цю відповідальність, і я думаю, що це дуже важливі, і я працюючи, і не працюю, ці ремарки мають, що, насправді, в цій ситуації і розпаду, і розпаду, і розпаду, і спільнот, і в цій ситуації це змушено брати на себе відповідальність і змушено якось індивідуалізувати, що це, в тому числі, й досвід індивідуалізація для кожного з нас, бо не зважаючи на все соціалітарність, така існує все одно, так ще інакше, кожні з нас, і понеси сам на саму саму проблему виживання, в тому числі виживання тих чинших проєктів. Мені це є, це якраз у цій досвід індивідуалізації, у всіх повпúдень підгрунті для того, щоб таке я, ваше, як горизонтальні зв'язки існувало, тому що, з challenged, горизонталь ця область — це, коли ніхто не бере на себе відповідальність, а з когда всі беруть на себе відповідальність, мені здається, що якраз горизонталь можлива тоді, коли всі беруть на себе відповідальність, тому що, а це означає, що коли кожна людина Word війом достаточно відчуває цю індивідуальну відповідальність, тоді ми можемо, справді, Відсутність відповідальності, притома на більшій реліхічним структурам, коли ти завжди знаєш, що відмачальних зробліннями випад спокси вирішить за тебе. А якщо ми хочемо будувати справді демократичні горизонтальні структури, то тут важливо навчитись. Ви говорили, брати на себе відповідальність і знати, що в будь-який момент ти будеш пимпто має вирішувати такі чині проблеми. Іще так, що мені хотілися наголосити на осі. Тому спектіки Елона зазначили про те, що про ментальність того, з яким керівникам організації зараз доводиться мати справу, і взагалі людям, які приплюють в командах, доводиться, мабуть, розвивати собі щутливість один до одного, до якихось особистих проблем, віддячи їх зараз дуже важко від'єднатися. Тому що до війни багато, я можу говорити про світ, аж досить роботи в інституціях, дуже часто ми стиралися лишатися десь за рамками нашої проградно-діяльністи, на чому ми будуть середжуємося її задачі, а твої проблеми залишається десь вдомо. Зараз такий підхід вже набагато більш стедніший, тому що ці індивідуальні особисті проблеми, ментальні проблеми, необхідність спеклуватися, прокогатися воно за настільки воно за негальний, що ми це важко відкривати ось в іншому рамку інституті, там теж доводиться з цим мати справу. І тут я згадала, на декілька років, я читала такі документи, які називаються феміністичній кодеки інститутів, розроблений міжнародною справді феміністиками, вони якраз про це говорили, про те, що ці питання турботу і про близьких, чому феміністичні, тому що це звичай близько жінкам, тому що жінка, крім роботи, затверджає, щоб пеклюються про дотину, пеклюються про якихось інших, якщо члені в сім'ї, і що в роботі інституції дуже важливо враховувати ці усіщі наші обов'язки з турботи за іншими людьми, і що дуже важливо в тому, як функціону інституція це враховувати, в тому, як ми будемо графіки робочі, в тому, як ми будемо взаємодію, джилишати простір для того, що кожен із нас є ще також включений якісь інші важливі процеси, крім безпосередньо програмної діяльності. Є ще, оскільки нас лишається 10 хвилин, я хотіла надати можливість можливу аудиторію задати якісь запитання, якщо вони є, будь ласка, можете або прокомонтувати, або запитати, або поділитися власним досвідом, які резинує стемою нашої дискусії. Якщо є бажання, піднімаєте, будь ласка руку, я передам вам мікрофону. Ну, якщо немає, раптом... По-перше, дуже дякую, дуже багато три гернуло з резонувало, і дуже практичне прости питання, оскільки багато говорили про наші команди, у вас з'явилися якісь рецепти для самовідновлення, бо так я казала Катерина, моя батарея вже теж надолі, і що ви робите в середині команд? Чи є якісь практики? Та, ну ми стали... Мені здається, це було після якогось два місяці, чи швидке. Перші два місяці, знаєте, але у нас подамі було так, нам здавалося, що це швидко закінчиться зараз. В перші два тижні у мене навіть була така особливість, я ходила в офіс в одному і ту самому одязі, які я зустріла 24-го, я казала, я передіагнувся, ось закінчиться війна. Добре, що я потім як колись відмовилась, це робити, ну це, дійсно, так було. І в якийсь момент, Аня до мене проєдналася, потім вона сказала, не, мабуть, треба переходити на інший режим, і в цей момент, коли ми зрозуміли, що треба проходити на інший режим, навіть в цей час більш сильно відділяти вихідні і вечі, коли ми відключаємося для того, щоб дати можливість перезарядитися, мене особисто дуже підтримає в організаційній структурі, коли ми працюємо в тандемах двійка, коли за один проект, чи, наприклад, за одну організацію відповідає двою людей, коли я працюю в двійці з кимось, я розумію, що навіть якщо я трошки паду, є інша людина, яка зразу підкопить. Наприклад, тут моя партнерка, колега, точно Оля Дятл, не дивиться, але вона, наприклад, моя друга частина, яка мене дуже підтримує кому. Я розумію, що це жінка зі сталі, і навіть якщо я подуне якісь часу, вона підтримає, якщо їй треба відключитися, я підтримаю. Тобто, ми допомагаємо... Навіть якщо немає розуміння, що вся команда зараз може підхупити, розуміння того, що є дуже близький партнер у всіх проектах, який знає пропознати, що розумієш. Я дійсно боку скажу, що так, як наша команда, це рівозвиті на 3 міста зараз, то нас немає можливості саме колись командної підтримки фізично, але я зі свого досить як і персональний, але я скажу, що наприклад, коли виїжджаю за кордон, а я виїжджаю лише по роботі, і лише по проектам, і лише так, і один короткий виїзд і кожен раз я думала, треба вже відпочити, але за кордоном я не можу відпочити, бо я приїхала працювати, а повертається в Україну, і місце страшно, до прилете, до сирени, а коли страшно, починає працювати, а працюю так багато, що місцега вже для катесів, вже немає часу для катесів. Але оця перебування серед своїх домах не зважаючи мати яката, ситуація, що якщо й луча немає, чи я пров'ято чинема, але це насправді на стіки, і на стіки, де є мотивацію рухатися далі, що мені важливо периодично виїжджати, або повертатися і розуміти на стіки, мені важливо бити вдома і все мене бджити. Ми дозволяємо собі відпусті. Я знаю, що багато людей не можуть їхати кудись, а можуть на море на сіст, чи на сирени різорт, і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... і... Ну і ще, ми в комані дуже чітко подивили проєкту, якщо ми раніше ті виставки робили, ну принаймні, курували разом, то зараз такі вже навіть курування виставки ми, власне, працюємо з історійною проєктами, які залишилися у нас сховище, тому це такі, які не потребують настільки детального проговорення, і ми чітко знаємо, хто що робить, і навіть не втрачаємося роботи одинодною. Дуже допомагає зі економити все, але це дякує нас, щоб залишити нашу енергію, тому що ми не робимо 10 проєктів на 1, але, наприклад, 7 или 8. Мене просто напевне відповідне... Мене відповідне це питання, просто ми не раді, що буде відповідно на двічісти, не тому що одна ця є до освіти. Зараз, як мені сказав, сьогодні тиж кураторка запросив себе на Резиденцію і скажи з тим, я зараз на Резиденцію, кураторка і Наталья Маттенку, мені нічого не критимуть, і ніяких інших тестів. О, ну це зараз, я зараз намагаюся організувати цю Резиденцію, а подивимося, що з цього вийде, я згадуюся, що буде як завжди. Якщо говорити про моврицю, то ми зараз так плануємо сподіваємося спробувати частиною команди зустрітися в Києві, в Грудні, я думаю, що це буде таким дуже важливим моментом, тому що як ми робили там ще до вторгнення, після тривали в зумі, ми пару разів зустрілися там невеличкою частиною команди, в хто міг зустрітися пізичною, і це дуже сильне полейшення для всіх, там вирішення питання, дискусі, тому що все-таки фізичне зустріч, в мене трошки поїжджимо працювати, хоча справжній полейшення, я думаю, ми відчуємо, коли ми прийдемо туди. На місце, але взагалі, до речі з приводу хто ми, ми теж з'ятмуємося цим ще минулому року, тому що проект дуже сильно розрізся, підвищилася в виді, місць відповідно з розсладки тих післячасників, і насправді питання відпочинку, воно було підняте, що я художниця, ми художника, ми підкасимо позже, і ми відчували, що ми перевантажені, нас багато, а дуже наситьно програми, якісь презентарії, векторії, бутійно, і у нас не було така проєкту, в інші муаги це створених, пресвячених у цьому питанням відпочинку, так що я думаю, ми ще продовжуємо, по всім нам потрібна відпочинку, я просто думаю, я просто думала, це ви ще щось, а да, є вже традиція, коли знов якісь критичний момент обстріл, там ти вже знаєш, що світлами будуть віддуби, всі починають кучкуватися, зараз захочеться, це зустрітисть треба, ну і там вже легше разом це переживати, ну про інші частини та команди, якщо в цьому місті, якщо в цьому просторі знаходиться, і тоді вже можна йти ці плани, обговори, якщо вони не збудуться, це ресторати, але це вже якось треба заспокоюшити, тощо теж думаю про майбутнє, тож воно буде, і тоді далі. Я думаю, це дуже добре закінчення нашої розмови, такими, можливо, чоловістами, конклиженто у нашу дискуссіній обтимізм. Я думаю, що це плановання, які ми в цьому збираючи на повину, на ясністі майбутнього, це все-таки дуже важливо, це якраз є вобудовування тих мастів майбутнє, і давайте продовжувати, залишатися стратегічними оптимістами, планувати свої проєкти і свою співпрацію, і зустрічатися, і підкримувати. Дякую вам, дуже.