 Der er mange danskere, der tidspørger sig selv, hvad skal vi egentlig med Europa-parlamentet? Hvorfor har vi et fælles europæisk parlament, når vi også har folketing? Og det er det, jeg vil prøve at belyse i dag i forbindelse med, at jeg vil give nogle historiske forklaringer på, hvorfor vi har EU i det hele taget og hvorfor vi har Europa-parlamentet specifikt. Og til sidst vil jeg så sige noget om, hvilken rolle Europa-parlamentet spiller i dag og hvilke fremtidsperspektiver der er i forhold til Europa-parlamentet. Hvorfor har vi overhovedet EU? Hvorfor har vi overhovedet Europa-parlamentet? Det hænger sammen med Europas historie. Europas historie er bred af en lang række krig, en lang række krig mellem forskellige europæiske stater, og faktisk er Europa meget, meget specielt i forhold til mange andre verdensdele, i og med, at vi har haft stort set de samme stater, læggende på Europakortet hele tiden siden omkring år 1000. Altså de sidste 1000 år har der været et Frankrig, der har været et Sverige, der har været et Norge, et Danmark, et Tyskland, som dengang ganske vist i midtelalderen, hedde det Tysk Rumorskeri, og der har været nogle engelske stater osv. Polen er også en gammel europæisk stat, og Littaren osv. Så staterne i Europa er altså rigtig gamle. Selvfølgelig er der været nogle ændringer, grænserne har ændret sig af nogle stater, har været forsvundet i en overrække og så dukket op igen, men Europa er specielt i forhold til Asien, Afrika, Amerika, alle de andre kontinenter i og med, at vi har haft en masse middelstore, og store og små stater mellem hinanden, der har bekridt hinanden uoprut. Hvor de andre kontinenter i verden mere har været brede af, at der har været nogle store imperier, der har dominerede store dele af kontinentede og så er forsvundet. Derfor er Europa specielt, og det er faktisk derfor, vi har i i dag. Det er fordi, vi har haft de her mange stater, der så hele tiden har konstant været i krig med hinanden, og det er det, man så har forsøgt at sætte en stopper for efter anden verdenskrig, da man efter, at man havde set den sidste og mest voldsomme af alle de krig, hvor Europa var involveret, besluttede sig for, at nu ville man altså lave et fredeligt kontinent, i stedet for at forsøge at skabe fred mellem de europæiske stater, i stedet for, at de fortsatte at skulle bekrige hinanden. Og det er det, der er baggrunden for, at man lavede i EU, det er at forsøge at skabe fred mellem de gamle, stridende europæiske stormakter, specielt Frankrig og Tyskland, som havde været oppe og toppes af skelige gange, også inden andens verdenskrig, også i første verdenskrig, England var også involveret af en masse andre stater, men også når man går tilbage til 15.16.17.1800 tallet, alle de tidligere og 100'er, da har vi et væld af krig, også i middellatteren mellem de her forskellige stater. Det var det, man ville sætte en stopper for, og derfor så besluttede man sig fra de europæiske politikere side i 1945 til, at nu ville man forsøge at lave forskellige former for europæisk integration, som man kaldte det. Og det vil sige, at man forsøgte at lave internationale samarbejde på en helt anden måde, end man nogen siden tidligere havde gjort. Man havde forsøgt i mellemkristiden med folkeforbundet og forskellige andre former for internationale samarbejde, men det var aldrig rigtig lykkedes. Og nu ville man så gøre noget helt nyt, derfor oprettede man FN i 1945, man oprettede NATO for de veste europæiske lande i 1949, Europa-rådet og en række andre institutioner og organisationer, som man ikke havde haft tidligere. Men man oprettede altså også EU, eller det, der senere kom til at hed EU. Og det startede i 1952, da man oprettede den såkaldte Europæiske Kul og Stål Union, eller det Europæiske Kul og Stålfællesskab, som var en organisation, der blev oprettet af 6 stater i Europa, Frankrig, Vestyskland, Italien, og så de tre små, Holland, Belgen og Luxembourg, og også dem, vi kalder Bindeluxlandene. Det var de 6 oprindelige, der var med i det her samarbejde. Og det, man samarbejde om, det var Kul og Stål produktionen i de her lande, og formålet med at samarbejde om netop det, det var, at Frankrig og Vestyskland så kunne begynde at kontrollere hinandens våbenproduktion. For hvad er det, man laver våben af, hvad skal man bruge til at lave våben, det skal man bruge kul og stål til. Så derfor så fik man et samarbejde netop om det her. Og det var så det, der fem år senere blev lavet om, til det som komteriet IF, det Europæiske fællesskab, eller det Europæiske fællessmarked, med romsraktaterne i 1957, som blev sat i kraft fra 1. januar 1958. Der indrede man samarbejde, så det kom til at dreje sig om meget andet og mere end bare kul og stål. Det blev et handelsamarbejde, hvor man ville fjerne handelsændringerne mellem de europæiske lande. Det vil sige, man ville fjerne tollen, man ville fjerne alle de ting, der tidligere har gjort, at landene ikke kunne frit handle med hinanden. Og det var det, der var formålet oprennelig med at lave det europæiske fællessmarked. I 1957, da man udarbejde romsraktaterne, der var det stadigvæk de samme seks lande, der var med, Frankrig, Vestuskland, Italien og de tre små, Bindeluxlande. Siden er der så sket rigtig, rigtig meget. Man kan sige, at romsraktaterne fra 1957 er I.F. eller I.U.s første grundlov. Og den holdt sig i ca. 30 år, indtil man lavede en ny traktat i 1977, det som vi i Danmark kalder I.F. Parken, eller den europæiske fællesakt, hvis man skal bruge det officielle I.U. udtryk for det. Og efter den, så fik man en række nye, så kalde traktater, men altså traktaterne, det som vi egentlig kan betegne som grundlov for I.F. eller I.U. Mastrik traktaten i 1973, Amsterdam traktaten, osv. Og i dag er det jo så Lisabond traktaten, som for snart et år siden er trotikraft, som er den gældende traktat. Det som de her traktater regulerer, det er, hvordan beslutninger bliver taget i I.U. Det er det, der ligger i traktaterne altid, og så selvfølgelig også, hvilke samarbejdsområder man skal beskæftige sig med, hvilke områder man kan tilfældes beslutninger indenfor, om man kun skal tage beslutninger fælles mellem andre landene, om økonomisk og handelspolitik, eller om man også kan beskæftige sig med, for eksempel, miljøpolitik eller energipolitik eller kulturpolitik. Det er de ting traktaterne regulerer. Og hver gang der er kommet en ny traktat, så har man altså ændret på, hvordan procedyrerne var med hensyn til, hvordan man skulle vedtage ting i I.U. systemet, og man har også ændret på, hvilke samarbejdsområder man har haft. I det hele taget spilreglerne, ligesom den danske grundår, regulerer spilreglerne for folketinget og regeringen osv. Men tilbage til 1957 og romtraktaterne, i forbindelse med IFs første år, der etablerer man grundlæggende de tre institutioner, som senere stadigvæk har været hovedkernen i I.U. samarbejdet, de tre politiske institutioner, nemlig Ministerrådet, Europaparlamentet og Europakommissionen. Og det er de tre ting, der sådan set stadigvæk har været, de tre vigtigste politiske institutioner helt frem til i dag, og som stadigvæk er dem, der spiller den afgørende rolle, når beslutninger skal tages i I.U. Så dem vil jeg lige sige lidt mere om. Så har man også IF-domstolen, som er noget lidt andet som igen politisk institution, men det er de tre andre Kommissionen, Ministerrådet og Parlamentet, der er de tre politiske institutioner, og dem, der er vigtigt at være opmærksom på i den her samling. Der er der en stor forskel på Europaparlamentet og IFs Ministerrådet, som det hedde i starten det, der i dag hedder I.U.s Ministerråd, at det er to forskellige former for demokrati, der præsenterer. Europaparlamentet er et parlament, der er sammensat af parlamentarikere fra de forskellige lande. Indtil 1979 valgte vi Europaparlamentarikerne indirekte, det vil sige det var folketinget, der bestemte, hvem man skulle sende til Europaparlamentet. Siden 1979 har der været direkte valg til Europaparlamentet, og det er hver femte år, så der var valg i 1979, 1984, 1989 og så videre, og har været det efter samme mønster lige siden. Og det var især, da Europaparlamentet blev parlamentet, som blev valgt direkte altså fra 1979 og frem, at man fik den her situation, hvor man kan diskutere om Europaparlamentet ikke er lidt mere demokratisk end Ministerrådet, i hvert fald er det en mere direkte form for demokrati, end vi ser repræsenterede i Ministerrådet. Det der er hovedsagen, når man skal vedtage ting i EU hovedprincipet, og har været det lige siden starten, det er, at det er EU-kommissionen, der forslår de konkrete fælles lovforslag, der lægger dem frem, og så skal de så vedtages både i Ministerrådet og i Europaparlamentet. Og der er så forskellige procedure, og de har altså været ændret i tidsløb, med de forskellige traktater, forskellige procedure med hensyn til præcis, hvordan tingene først skal gå igennem Europarlamentet og som Ministerrådet eller omvendt, og det afhænger af, hvilke politikområde vi taler om, om det er miljøpolitik eller arbejdsmarkedspolitik, eller hvad det er, så det afhænger af det, hvilken procedure man præcis bruger, også om der skal være enstemmighed i Ministerrådet, for eksempel for, at det kan vedtages, eller der skal bare være mindeligt flertal, og tilsvarende er der også ændret på, om Europarlamentet har ret til at stille forslag. I starten var det primært kommissionen, der kunne komme med forslag, så det så efterhånden blev brugt op, sådan så Europarlamentagerne nu også har mere makter og indflydelse. Men altså Europarlamentet, det er de direkte valgte folkeligere representanter, og derfor er der mange, der mener, at vi har et Europarlament, hvor vi kan sige, at her har vi det direkte demokrati representerede, og at det er demokratiet i det hele taget, der er mere representerede her, end i nogle af de andre politiske institutioner. Ministerrådet er anderledes, der er det nationalstaten, der stadigvæk spiller en stor rolle. Det er også sådan med Europarlamentet, at når først de 13 parlamentariker, vi vælger fra Danmark, de er valgt, så sætter de sig sammen i parlamentet, sammen med de godt og valgt 700 andre parlamentariker, man har i Europarlamentet fra de andre lande, og så er skældende mellem staterne ophedet. Så stemmer man bare samlet i Europarlamentet, så grupperer man sig i forskellige politiske partier, og der er alene grænterne sådan, at for eksempel Venstre i Danmark er med i den liberale gruppe, de er konservative med i den konservative gruppe, Socialdemokraterne i den socialistiske gruppe, osv. Og nogle af de små partier, eller midle store partier, de havner sig samtidig i nogle meget sammensatte grupper. De tre, så den mest homogene grupper, det er måske de konservative, liberale og socialdemokratiske grupper, der har eksisteret i mange år, pludselig et par støkker til, hvor der er for eksempel erne nogle meget mere sammensatte grupper, som f.eks. Dansk Folkeparti og SF indgår i, hvor SF for eksempel udover, sidde i gruppe med en masse andre grønne partier, og røde grønne partier, så sidder de også i gruppe med separatisbevægelsen fra Flanderen i Belgien, som for nogle få måneder siden vant valget stort i Belgien. Dansk Folkeparti sidder f.eks. sammen med Liga Nord, som er en tilsvarende separatisbevægelse i Italien, og det er jo ikke fordi de partier har specielt meget tilfældes. Der er jo ikke nogen separatisbevægelse for fyn i Danmark eller andre ting, men de har så alligevel fundet, at de har mere tilfældes, end de har med så mange andre partier på forskellige andre områder. Så man grupperer sig altså efter synspunkter, efter politisk observans, når man er valgt til Europeparlamentet, og det er så det, som afskiller Europeparlamentet fra Ministerrådet. Nationalstaten betyder ikke noget, når først man er valgt til Europeparlamentet, så stemmer danskerne ikke sammen, så stemmer de sammen med dem, der er i den samme gruppe, med de andre i den grønne gruppe, eller den socialistiske gruppe, eller hvad det nu er for grupper, vi taler om. Og det er også bare at mændelig flertalige Europeparlamenter, der afgør, om tingene bliver vedtaget eller ej. I Ministerrådet, der er det dermed anderledes, der er det stadigvæk sådan, at det er nationalstaten, der er det bærende element. Og hvem sidder så i Ministerrådet? Jo, det er forskelligt, hvilke personer det er, og hvilken sag der taler om. Hvis for eksempel Ministerrådet skal holde møder om at vedtage et eller andet indenfor miljøområdet, en fælles beslutning om, at vi skal putte højst så og så meget giftstof i vores fødebarer, jamen så er det den danske regeringsmiljøminister, som er Danmarks representant i Ministerrådet, og tilsvarende miljøministererne fra Frankrig, og Ungaren, og Sverige, og alle de andre lande, som er representeret i EU. Så det vil sige, hvis det er miljøspørgsmål, der skal stemme som, så er det miljøministererne, der udgør EUs Ministerråd, hvis det derimod er socialt politiske spørgsmål, så er det socialt ministerne, og så videre. Og det, det, der er principet i Ministerrådets arbejde, det der så gør, at man kan sige, at det er udtryk for et, at ministerrådet er udtryk for et mellemstateligt samarbejde, og ikke et overstateligt samarbejde, som i roperfaldet mellem. Det er netop, at ombrændeligt, så havde alle landene vetoret, da man oprettede EU, eller IEF, som det hed dengang, i 1957, med rommetraktalerne, der var det principet, at hvis et land ikke var en i beslutningen, så kunne beslutningen ikke tages. Danmark kunne nedlægge veto, så at sige, selvom det var et lillebilde land. Og det har man så gradvis brugt op det mønster, og ændret på reglerne, så der inden for nogen områder, stadigvæk er krav om, at der skal være en stemmehed i ministerrådet, at alle landene skal stemme for, og for at tingene kan vedtages, hvorimod der er andre sære, hvor man ikke behøver at være i i alle sammen, for at de kan gå igennem. Og så er det jo sådan, med ministerrådet, at hver et land har et antal stemmer. Det er også noget, der er reguleret i traktaterne. Det står i traktaterne, hvor mange stemmer Danmark har, i forhold til hvor mange stemmer Tyskland har, i forhold til hvor mange stemmer Italien har, og så videre. Så det er altså en helt anden måde, ministerrådet arbejder på, ind i roparlamentet, for hver deres prinsip i roparlamentet er udtryk for det overstatelige prinsip, hvor grænserne er ophæd mellem nationalstaterne, også det man kan kalde det føderelle prinsip. Og det minder jo egentlig om et parlament for alle EU-landene, hvis man havde en fælles EU-stat. Men der hvor nationalstaten så stadigvæk spiller en rolle, det er så i ministerrådet, og det er så her, at man har den mest, kan man sige, bagstrebriske udvikling repræsenteret i forhold til, at man ikke vil udvikle EU for langt i retning af en fælles stat. Så i roparlamentet er meget mere unionsaktigt, kan man sige, en ministerrådet. Så er der været interne debat, også i Danmark i tiden sløb om, hvorfor en af de her elementer skulle spille den største rolle, ministerrådet i roparlamentet, EU-kommission, hvordan skulle man regulere forholde mellem dem, og det er jo det, der kommer op til debat, så handler debatten også om, skal vi give mere magt til roparlamentet, for eksempel, og mindre magt til ministerrådet, når man ser på, hvordan prostyrene i EU er. Og der har det traditionelt været sådan i Danmark, at blandt de store partier, at Venstre, hvis vi tager de to største, har været meget fortalere for i roparlamentet, og gik meget stærkt indenfor i roparlamentet også, da man diskuterede, om man skulle indføre direkte valg til i roparlamentet i 1999, hvor sociale demokraterne har været mere tørne og mere vil behålle en del af markten over i ministerrådet, altså har ikke ønsket gå så langt i retningen af at udvikle EU, eller IF som det hed dengang, til et projekt, der på længere sikker, kunne blive en form for Europas forindhedsdater. Hvordan vil det så gå fremad rettet? Det er jo svært at sige, der sker jo mange ting i øjeblikket, både med økonomisk krise, og med alle mulige forskellige andre politiske opbrud i Europa. Man kan hele tiden sige, at Europa er i opbrud i de her år. Vi kan også se, at der er jordskredsvalg i mange staterne, der bliver holdt valg til de nationale parlamenter, at der er meget bevægelse i tingene. Men under forsætning af EU-samarbejdet vil fortsætte i nogle lunde den nuværende form og i hvert fald ikke blive rullet tilbage, så må man nok regne med, at det, der vil ske i fremtidige traktater, det er, at Europaparlamentets rolle vil blive styrket yderligere, og EUs ministerrådets rolle Ligesom det har været tilfældet hver eneste gang nærmest, at vi har haft en traktaterandring siden 1957 med alle de her forskellige traktater, som især er kommet i løbet af 80'erne og 90'erne og det 21. århundredes begyndelse. Det er den vej, det går uden tvivl, og en af de væsentligste grunde til, at det er den vej, det går er jo så, at man har fået EU udvidet med en række, nye mellemslande. Og det, der er hovedpunkten i hensyn til at styrke Europaparlamentet, som følger det, er, at jo flere lande, der er med, jo vanskeligere er det at få tingene til at fungere, hvis man for eksempel har meget magt til ministerrådet, og ministerrådet stadigvæk har mulighed for eller enkelte lande i ministerrådet stadigvæk har mulighed for at blockere for beslutningerne. Så er det meget mere nemt og enkelt at få tingene igennem, hvis man bare kan tage en afstemning i Europaparlamentet om det. Og det er hovedgrunden til, at man har styrket Europaparlamentet ved de seneste traktaterandringer, det er simpelthen ved udvidet fra de her oprindelige seks lande og så gradvis mere og mere, men jo især i de seneste 10 års tid har man fortsat udvidelser som man nu er op på 27 medlemslande, sindsd med Bulgariens og Rumenes indtredende EU den 1. januar 2007, men jo også med den kæmpe store udvidelse med en række nye lande som troede i kraft den 1. maj 2004 især en række tidligere kommunistiske lande i Øst og Central Europa. Så det er simpelthen et effektivist hensyn hensynet til, at tingene skal kunne fungere, der gør, at man har traktaterandringer og har haft de de seneste år og sikker dig også, at vi får i fremtiden der vil styrke Europaparlamentet smagt og menneskeministerrådet smagt. Men konsekvensen af det er selvfølgelig så også at nationalstaten kommer til at spille en mindre og mindre rolle. Og der er det jo så de europæiske politikere og den europæiske befolkning må spørge sig selv, om en ny traktat. Jamen, er det så det værre, at det værre at opgive den nationale suverintet for at få et mere effektivt Europa, hvor man kan få taget nogle beslutninger, så der ikke sidder bare en Lidtavisk Regering eller en Bulgarisk Regering eller en Fransk Regering og blocker forfælles beslutninger. Er det det værre? Og der kan man jo have forskellige synespunkter. Der er ingen tvivl om, at kritikerne har jo ret i, at systemet er mere uge igennem skuldet EU-systemet end de nationale parlamenters system. På den anden side kan man sige, at tilhængerne måske har en poængte, når de siger, at man må gå på kompromis på viss område og se stort på, at tingene ikke altid fungerer fuldstændig, som det skal af, at det ikke er helt så gennem skuldet demokratisk som det nationale parlament, som folketinget er. Men på den anden side så er så mange andre fordel ved EU. Og det, der er hovedet argumentet for i EU-tilhængernes side, det er jo, at det er vigtigt, at det er samlet og optrede samlet, som man kan tage nogle fælles beslutninger, som man kan gøre en masse tilgavn for fred, og sikkerhed, og miljøpolitik, og klimapolitik, og hvad det er altså for området, man beskæftiger sig med. Og så vigtigst er det hele, må man jo ikke glemme, at EU-opbrændelig var et fredens projekt. Formålet er, at man skal samarbejde for at sikre, at der er fred og samtale med en europeisk stat, og deres politiker, istedet for krig, som der har været i de seneste 1000 år frem til 1945, så kan du på det her projekt.