 Dagens forlæsning vil omhandle EUs historie og hvad der har været drivkræfterne, men også bremserne i den process, der har ført Europa frem fra krigskodplads i 1945 til en union i dag med federalt og statslinne træk. Det er ikke en process, der har forløbet nemt. Den har været præget af til tider stillstand og status ko og direkte tabageslag. På den anden side står vi i en situation i dag, hvor 27 stater i Europa er medlem af unionen og flere er på vej. Samtidig er også spørgsmålet om den udviklingsmodell, som EU har udviklet sig efter, om den har ramt muren. Det er der noget, der tyder på, når man ser på reaktionerne fra danske, hollandske og seneste irske vælgere, når de skal tage stilling til EU-spørgsmål i folkeafstemninger. Vorlæsningen vil falde i to led, kan man sige. Den første led er en gennemgang af faserne, de historiske faser i den europæiske integrationsprocess, og en fase 2, hvor jeg vil prøve at diskutere lidt mere og lidt nærmere, hvad der har været drivkræfterne og bremserne i selve integrationsprocessen. Men lad os prøve at se på faserne. Selvfor det fenomen at forsøge at samle Europa, det har man set historisk gentanagangen. Man kan argumentere for eksempel, at Napoleons forsøg på at skabe sig et stor rige vart forsøg på at samle Europa. I mellemkristinen ser vi allerede bevægelse, fødralistiske bevægelser, der har et foreende Europa på dagshorden fremstå og agitere for dette mål. Man kan til en vis grad også akkommentere for, at Hitlers, når Europa planer, var et forsøg på at samle Europa. Men vi skal til perioden efter 1945 for alvor, og kunne historisk håndtere og beskrive og diskutere den process, der er lidt frem til det EF og EU, som vi har set fremstå i efterkristins Europa. Det man så under besættelsen i de sidste krisåre og i de første år efter andens verdenskris afslutning, det var, at der i en række europæiske kræse, ikke mindst imodstandsbevægelse, der sad og diskuterede i de sidste krisåre, hvad skal vi gøre med Europa efter krigen? At den idé nedfældede sig, at det var meget vigtigt, at man fandt en ny organisering af Europa. Argumentet var, at nu havde man oplevet, at Europa to gange i løb af en meget kort periode, havde været arnestedet for verdenskris udbrud, og at det var de nationalstatiske rivaliseringer, mellem de europæiske stader, der var årsagt til det. Derfor måtte man nyorganisere Europa, forsøge at nedbrude den nationalstatiske rivalisering, og finde et samlet Europa, en samlet løsning, som kunne håndtere de her stridigheder. Og ud af det, ud af de tanker, ud af de diskussioner, opstod der en række føderalistiske bevægelser, en kaldt den europæiske parlamentariske union, en anden kaldt unionen af europæiske føderalister, som alle havde det målt på dagsorden, at de ville samle Europa. Et Europas forenede stader på forskellige vis fra Polen til Portugal, som det lød i et brømt slogand fra tiden. Alle de her bevægelse samledes i 1948 til en stor konference i Hague, hvor de diskuterede perspektivet i og skabetfælles Europa, og det var tydeligt på konferensen, at føderalisteren havde meget forskellige opfattelser af, hvordan de skulle gøre os, og deres, kan man sige, deres syn på, hvor radikalt Europa skulle smelte sammen, afveje også markant fra hinanden. I slutpunktet på det her ser vi, at det, vi kender i dag som Europabevægelsen, kommer til at fremstå i kølvanden på den her Hague-konference. Men det vil være synd at sige, at de fødrale idéer vinder et virkeligt genmeslag ved den her lejlighed, og det ser man, da man i 1949 opretter Europa-rådet, fordi Europa-rådet var fødralisterende strøm op at skabe et fælles Europa, et fælles parlament og en dag måske udarbejde en fælles europæisk forfattning. Det blev ikke til noget, fordi en række europæiske stader ikke ville være med til det, og storepretendens modstand mod projektet gjorde, at Europa-rådet aldrig blev den fødrale parlament, som fødralisterne havde tænkt sig. Her efter kommer vi over i fase 2, det som jeg kalder sektorintegrationen, hvor det vi ser er et initiativt i forhold til at skabe et nyt og bindende europæisk samarbejde rykker op på statsplanen. Det er franske planer, en såkaldt Schumannplan om at skabe en kolde ståleunion, og en såkaldt plevenplan om at lave et europæisk forståelsfællesskab, som bliver den virkelig dynamo for de her processer. Kolde stående unionen bliver realiseret og er et intressant projekt, fordi det er første gang, vi får skabt en organisering, på det man kalder et overnationalt grundlag. Det vil sige, at vi laver et samarbejde, hvor de deltagende stater accepterer og afgiver beslutningskraft, det vi kalder suverinitet, tilfælles myndigheder i bestrebelsen på at tilldele og fordele ressourcerne inden for kolde og ståleområdet. Det er derfor, det hedder sektorintegrationen, fordi de her tiltag begrænser sig til en bestemt sektor. Det samme var idéen faktisk med det europæiske forståelsfællesskab, fordi hele aspektet med at genmilitarisere Tyskland, som var en fransk frygt, men det franske svarer på situationen, som jo altså uspændt sig midt i den kolde krig, det var, at hvis man skulle gøre det, var man nødt til at holde hånd i hanke med tyskerne. Og her kunne en overnationalt organisering, hvor man lavede en europæisk Europa her, og hvor man fik kontroll med de tyske styrker ved en løsning. I forbindelse med det udarbejder man faktisk også planerne for at lave et europæisk politisk fællesskab, men forfattning. Men de her ambitiøse planer, bortil for kolde og ståleunionen, som faktisk bliver oprettet og begynder at fungere fra 1952, så bliver Forsvarsfællesskabel og Europa herren ikke til noget, fordi det falder faktisk i det franske parlament. Spørgsmålet om at afgive sovereignitet over franske nationale styrker til en fælles europæisk ledelse, og en fælles europæisk styrke var simpelthen for meget, og for stærken kost for det franske parlament. Efter det er der faktisk en ret stor disillusionering omkring det Europaprojektet. Men man kan sige, på det her tidspunkt samler holdegnerne boldene op, fordi de forslår nu det, som holdegnerne hele tiden egentlig har ønsket, at det europæiske samarbejde skulle gå ud på nemlig skabelsen af fællesmarked, fordi de holdandske interesser i det her i meget høj grad var økonomiske. Og det er altså det, der fører frem til i løbet af meget kort tid. Planen bliver lanseret i 1954-1965, og den ligger faktisk færdig forhandelt, som vi kender den som rumtraktaten, i 1967, og her med har vi fra 1958 skabt fællesmarked, det er europæiske økonomiske fælleskab, som det hed på daverne tidspunkt. Men der var altså kun 6 data, der var med. Vestygsland, Frankrig, Italien og Beneluxlandene. Og det, vi altså får ud af det her i første omgang, det er, at vi får oprettet en rivaliserende markedskonstruktion i Europa, af syv andre lande, hvilken de skal inden de naviske, og Storbritannien. Og hvor vi altså får en form for bloggdeling, ikke kun i Øst-Vest Militærforstand, men faktisk også en markedsplittelse internt i Europa, med to konkurrerende markedsblogge. Der går der jo ikke ret lang tid i den her situation, før det står klar, at Storbritannien helst vil være med i fællesmarkedet, ved at blende de seks, fordi det er både en mest mere ambitiøs konstruktion, og en marktmæssig stærkere konstruktion. Så derfor søger Storbritannien om optagelse. Men det bliver blockert i to omgange, at den franske president de Gaulle, og først i 1992 lykkes det at få nå til enighed om, at Danmark, Ierland og Storbritannien kan optages. Og vi ser så den første udvidelse, hvor fællesmarkedet eller EF går fra de seks til at blive nye stater. Og få stemmer som bekendt ved den her lejlighed, nej til at blive medlem og altså det tigende medlem. Under vejs i det her, i den her proces, kan man sige, har samarbejdet været uden en relativt stor kris i midten af 60'erne, hvor man ikke kan blive enige om, hvordan man skal prioritere forskellige nationale interesse mellem franske landbrugsinteresse og tysk-hållandske bredere markedsinteresse, interesse i at få Storbritannien optaget som hollandgæren så, men som Frankrig altså blokkeret. Og det førte til en alvorlig krise, hvor samarbejdet reelt på det øverste niveau var skrinlagt et årstid. Så det viser igen, der har ikke været nogen ligevej. På den anden side må man sige, at da man kommer frem til slutningen af 80'erne, har man nået frem til der, hvor man gerne vil. Man har fået oprettet et fællesmarked, man har fået oprettet en tolle union med velfungerende institutioner. Den næste fase, vi går ind i, fæsen her, som jeg kalder for Økosklerose, til fællesagt, i 1982 til 1986, er en fase, der i litteraturen ofte bliver skildret som en fase, hvor der ikke sker noget. Og det er både rigtigt og forkert. Det er en fase, hvor det europæiske samarbejde står i stampe, på grund af ude i krisen, hvor de europæiske lande, i stedet for at løse krisen i fælleskab, kommer til at stå som nationale enheder, der faktisk kæmper om ude ressourcerne, og kæmper en egen kamp for at løse det her. Den økonomiske krise, der følger med, er også et element, og det der hele Økosklerose begrebet også kommer frem, fordi det viser sig i løbet af 80'erne og begyndelsen af 80'erne, at Europa har store problemer med økonomisk og teknologisk at følge med den revolution, inden for IT-teknologien, der foregår i Japan og USA. Så det er også en til, at man meget ofte taler om, plus nogle interne besjætkriser, hvor meget hvert land skulle betale til EUs besjætter i den her fase, som gør, at man taler om, at det er en kriseperiode for EF-samarbejdet. Men omvendt skal man også være opmærksom på, at under det her, der fungerede EFs institutioner faktisk, og på en rejke område var det faktisk i den her fase, at man udviklede nye politikere, EFs udviklingspolitik over for den tredje verden, Nomek-konventionen og så videre, kommer til verden i den her fase. Så under det her, kan man sige, meget offentlig og øver politiske niveau, er der faktisk også en dynamisk udvikling i samarbejdet. Det bliver for alvor, kan man sige, det bliver for alvor sat bolunder med vedtalsen af fællessagten i 1986, fordi i 1986, vedtalsen af fællessagten er eksempel på det svare, som Europa kommer op med, det svare, som EF kommer op med, i forhold til at tage konkurrencen op økonomisk med Japan og USA. Og løsningen er altså skabelsen, at det inddramarkede, hvor man vil skabe et effektivt fungerende inddramarked. Nu kunne man jo tro, at det var egentlig det, man havde gjort allerede med en tolle union, fordi det var jo hele ambitionen. Men der var stadigvæk så mange tekniske handelsindringer mellem de europæiske lande, at det ikke fungerede godt, og det var det, som fællessagten for alvor skulle løse op for. Når man havde dannet en fællessagt, så var den logiske konstruktion, efterfølgende også, måske hvis du ville have et virkeligt effektivt fungerende inddramarked, og få en fællessvaluta. Og derfor ledte vedtalsen af fællessagten i 1986 direkte over til ambitionen om at skabe en økonomisk og monetære union. De et bestrebelser, det er så ramt, at historien kan man sige. Vi lever i en periode, hvor historien accelereres som kommissionspræsident Chakcelore, udtrykte det ved den her tidspunkt, og det han selvfølgelig peget på i den anlægning, det var den kolde krigs ophør, og alle de politiske forandringer, der skete der. Og det fik også enormt betydning for EF, fordi det var faktisk i den her fase, at EF gik til at være EU. Det vil sige, at vi gik fra at have et primært, økonomisk orienteret samarbejde, til at få et politisk orienteret samarbejde i den europæiske union. Og det er der, vi får masterktraktaten, og det er der, vi får en udvidelse samarbejde, hvor der bliver lagt op til planerne om realiseringen af en ØMO, for den ene del, der bliver lagt op til en styrkelse af underheds- og sikkerhedspolitikken på en anden del, og der bliver lagt op til en styrkelse af det rettspolitiske samarbejde i det, man kalder den tredesøgle i EUs samarbejde. Problemet var bare lidt, at det var vanskeligt at sælge unionen til de europæiske borger, og det vidner det danske nej i 1992 jo til, men det var også en debat, der derfra kom til at køre, den franske folkeafstemning, og originalt ja, var faktisk meget tæt på det danske resultat også, og derfor rører vi så ind i en fase her, som jeg kalder, hvad det hedder, PUS-Kolkrids udfordringerne, fordi hvad er det for nogle udfordringer, som EU så har stået overfor efter den kolde krig? Ja, man har stået overfor at skulle håndtere globaliseringen, man har stået overfor at skulle håndtere udvidelsen, og man har stået overfor at skulle håndtere hele det spørgsmål, som har været et meget politisk spørgsmål i EU, nemlig spørgsmål om legitimitet, kontra effektivitet. Man kan sige, for eksempel, at det indermarket, og øgemål, er en form for svaret på globalisering, det er et forsøg på at styrke den europæiske økonomi. Og man må sige, at når man ser på den økonomiske kriser, valusakriser, man kom ind i, i begyndelsen af 90'erne lige efter, så må man sige, at de europæiske stater vise meget store vilje til at gennemføre projektet, da man altså fortsatte, og rent faktisk fik den økonomisk og monetære union på plads i sin tredje fase i 1999, på tross af alle de, kan man sige, på tross af den modgang, man havde haft i forhold til projektet i 90'erne. Udvidelsen bliver også til noget, den starter med, at vi får en rejke nye stater, eller i hvert fald en rejk af økonomiske stater, som slår sig fri af det sovjetiske imperium og søger om optagelse i EU. Det er en proces, der løber fra begyndelsen af 90'erne og frem til år 2000, år 2002, hvor vi altså får på København en topp møde, vedtaget og optaget 10 stater af central og økonomisk stater. Det vil sige, at den her udvidelses problematik giver anledning til en masse overvejelse om, hvad kommer det til at betyde for den måde, som vi organiserer EU samarbejdet på. En af de ting, som det betyder, det er, at argumentet i mange græser er, at vi er nødt til at styrke beslutningskraften, vi er nødt til at styrke institutionerne i EU for at kunne håndtere den her udvidelse, hvor vi går fra først at være 15 stater, som sker med svære i Finland, og Østris optagelse i 1995 til 10 yderligere stater altså op til 25, hvor det er, kan man sige, markant vanskeligere og træft beslutninger. Men problemet det er, at styrkelsen af unionen er vanskigt at sælge til de europæiske borger, og derfor får vi en krise mellem det, jeg kalder legitimitet og effektivitet. EU er intet at være uden borgernes legitimitet. Men har EU ikke borgernes legitimitet, har EU også svært ved at være en meget effektiv problemløsere på de fældre, hvor den nu skal agere. Og det spiller igen over til borgerne, at hvis EU ikke er effektiv i forhold til at håndtere borgernes problemer, så mister det også legitimitet. Så det er en form for, kan man sige, ond spiral, man står i. Det er meget vigtigt, når vi taler om det her, at forstå, at rammerne for den europæiske integration spiller selvfølgelig en stor rolle. Og vi har set en proces, hvor de europæiske stader har accepteret at indgå et stadig tættere samarbejde trods alt, og afgiv suverinitet. Så har det for det første noget at gøre med Europas fald, som jeg kalder det. Europa efter 1945 var ikke den internationale maktfaktor, som Europa historisk havde været 25-50 år tidligere, hvor Europa domineret den internationale scene i maktpoliske forstand. Europa var kommet svækket ud af verdenskrigene, havde tabt eller stod i begreb med at tabe sine kolonier og var reduceret til en mindre spiller i den kolde krig, hvor vi havde to supermakter Sojett og USA på værelsen side, som ligesom at det hedder kontrolleret Østsiden af Europa, som hørte sammen med Sojettunion og Vestsiden, som allierede sig med USA. Men det faktum at Europa var blevet mere maktesløs er sikkert også vigtigt for at forstå viljen til at akceptere fælles europæiske løsninger og til at afgive sovereignitet til fælles europæiske organer. Og den kolde krig spillede med i det her spil, fordi amerikanerne støtte stærkt op omkring den europæiske interression, der vi menede og ville få en stærkere allieret i den kolde krig. Situationen ser helt anderledes ud efter den kolde krig i perioden fra cirka 1990 frem hvor USA's interesse i det europæiske projekt kønnes Man er ikke nære så interesseret i hvad der sker, fordi man er ikke på samme måde afhængig af at have Vest Europa som allierede. Og derfor er der en række forhold at løse selv nu og lære at tage hånd om. En ting er for eksempel Borgren i Jueslavien, som det er jo totalt lang tid for europæerne at finde deres ben, og i lang tid rent faktisk måtte kalbe amerikanerne for at få hjælp til at håndtere. Men den type konflikter må europæerne nu selv tage hånd om. Det bringer mig til det sidste, nemlig hvad er dynamikken og begrænsningerne i den proces der er beskrevet her. Den klassiske EU-modell er en modell som vi kan beskrive som to skridt frem og et tilbage. Det vil sige, at hver gang man har vil bringe integrationen frem så har man måske forsøgt at gøre det med et avanceret spring fremad. Men man har så helstid stødt på en række nationale modstand fra forskellige lande og sagt det kan vi ikke gå med til på det fældt det kan vi heller ikke være med til i den nationale interesse og så er ambitionen blevet mindre og man har ligesom trådt et skridt tilbage. Men modellen har fungeret den fungerede under den kolde krig og har, kan man sige, hvad den med til at bringe integrationen frem af. Den har så på den anden side også været med til at gøre EU-projektet, EF-EU-projektet noget ude gennem skuldet fordi EF-EU er blevet til på kompromis på kompromis på kompromis og derfor er institutionerne og beslutningsprocedyrerne og så videre meget ofte vanskelig at forstå fordi almindelige borger. Så der er selvfølgelig spørgsmål om personer i ideologi der er ingen som helst tvivl om, at integrationen også er drevet frem med, at der har været dedikerede politiker undervejs af store betydning om med magt som har vildt det her projekt og har projaget det. Man kan nævne en man fra 50'erne som belgjorn Paul Henri Sparke som et godt eksempel. Man kan nævne franskmanen Jean Monnet fra 60'erne og 60'erne. Man kan nævne Jacques Delors som et andet eksempel. Deres engagement i processen og vedholdende skal man sige arbejde for og øge integrationen har spillet den rolle. Sådan er det man kalder spillover effekter. Det er, kan man sige, en teori-dannelse som man taler om inden for statswissenschaften nævfunktionalism som opererer med spillover begrebere som kogt ind til sin esent siger at jo mere man øger integrationen når man begynder at samarbejde og øger integrationen, så vil det kalde for at behov for mere integration. Hvis man øger samarbejdet som man gjorde i 50'erne kolde og stål og vil have fælles priser på kolde og stål hvorfor sig ikke inddrag transportseptoren også. Det er spillover effekten og sådan dynamik har også gjort sig gældende. Så er det, vi kan kalde den nationale interesse, som ofte forbinds med en britiske historiker, der hedder Alan Milworth, der har argumenteret at integrationen har primært fundet sted, fordi den har kan man sige imødekommet og løst nogle nationale dilemmarer. At det faktisk er sådan, at integrationen på trods af afgivels af sommeritet har styrket nationale staterne. Milworths argument er måske gangbart eller er gangbart en stor del af periode som skal frem til 1989. Man spørgsmål er om det er gangbart i dag, om integrationen rent faktisk ikke er nået til et stade, hvor man må sige at det har fået en dynamik som også måske på den ene side styrker nationale staterne, men på den anden side også underminerer nationale staternes evne til selvstændig beslutningsdagen. Og det bringer mig frem til den sidste her, nemlig spørgsmål om institutionspress, hvor man kan sige, at det faktum, som faktisk har opbygget så stærke institutioner med kommission, domstol og så videre, har gjort at der er nu organer i integrationsprocessen, der vedholden arbejder for at bringe integrationen videre frem af. Og også kan man sige, at holder systemet kørende, når der er politisk krise i det. For eksempel efter hele krisen, som vi har set i de senere med forfattningskrisen, der har været krise på overfladen, men institutionerne har som set kørt systemet videre. Og det kan man sige, spil, der har gået fra institutionerne har været meget vigtig for at forstå dynamikken og kravt om øget integration. Det bringer mig frem til det aller sidste, hvor min argument er, at den her historiske modell med to skridt frem og én tilbage, tror jeg er død. Det er simpelthen for kompliceret i dag med 27 mellemstater og mellemstater, som i stigende grad holder folkarvestemninger. Kan man så ikke bare blive stående, hvor man gør, som man ofte hører? Det er nok også vanskeligt, fordi verdens udfordringer ændrer sig hele tiden, og det er sådan lidt med EU, som det populære, der blev beskrevet nogle gange, at det er ligesom en cykel holder man stille, så vælter man. Intrationen kræver dynamik og bevægelse for at holde sig gode. Hvad som er at vente bage til nationalstaterne i Europa, som der er nogen, der taler om? Det er selvfølgelig en option og det er et politisk spørgsmål. Jeg kan ikke afgøre som historiker, om det er rigtigt, men jeg kan sige, jeg tror ikke selv på den, fordi vi lever i en stadig mere globaliseret verden og de løsninger, der skal findes på verdens spørgsmål, de bliver ikke fundet af nationalstater, som de gjorde tidligere, de bliver fundet i nogle internationale sammenhæng. Og der er spørgsmålet om EU ikke er en mere effektiv problemløse for en række af de ting, vi skal tage hånd om i Europa, en selvstændig nationalstatelige løsninger vil være. Og det lægger jo så op til, at det som vi skal måske overveje er, hvordan kan vi fremadrettet basere det europæiske samarbejde og at vi måske her for at få det til at fungere og for at løse problemet mellem legitimitet og effektivitet, for at give EU mere legitimitet, måt begynde at diskutere om vi ikke kan finde en form for føderalorganisering, hvor vi laver et europæisk demokrati, hvor vi klarer at definere hvad det er, vi løser på europæisk plan, og hvad det er vi laver på nationalplan. Men det er kun fremtidigt politiske diskussioner, der kan afgøre det.