 Ez a könnyvező láthatatlanárvágt szímre hallgat, évejelent meg sok szerző által írt, elekesdóra Fabi Angábor, Hofman-kat, a Karafiatorsója, keményistván Kovácsandrás Péter és Mattik Dora. Minden szerző a saját dysfuncionális családjáról és gyerekkoráról ír, és minden novella után vagy minden érás után egyébként ebben a visszhang darabból is, illetve a visszhangnak az ősváltozatából vannak benne szövegek, és mindegyik novella után van egy psziológiai magyarázó vagy értelmező szöveg, amit Hofman-kat a szak psziológus írt, érkeziként Hofman-katának is a saját dysfuncionális családjáró van novellája. Az első könyv, ami ebben a témában jelent meg, az a panjapi anévre hallgatott, és erről lettel keresztelve egy olyan csoport és honlap, amit rajdonképpen a dysfuncionális családban felnövő gyerekeknek segítene, illetve azonok a felnőtteknek, aki ilyen családban nőttek föl, van egy másik honlap is, az meg a kimontható.hu. És hogy akkor ezt meg tudjátok nézni, és tulajdonképpen a könyv belvétele az a panjapi, a programat, meg a kimontható.hu támogatja. Akkor köszöntem itt a színpadon, a színeszeket, bacskot, tündét és Fabián Gábor, és változó szokot lenni ez a beszélgetés. Pécsen úgy, amikor ez a darab így elkezdett játszódni, akkor Gábor volt, aki ragaszkodott ahhoz, hogy ne legyen a darab beszélgetés nélkül, és aztán most már kicsit úgy is van a darab, hogy úgy is van ez az előadás, hogy van az első felvonás, amit láttatok. Egy szünet és telemásodik felvonás, amiben pedig beszélgetünk így hárman. Kérdezhetek is meg, mi is beszélünk, ha nem kérdeztek, akkor spontán is beszélünk, egymást is kérdezzük, de jobb hati kérdeztek. Mitől ez dysfuncionális egy család? Te is mondod, hogy a darabban azt hitted normális családban élünk, és itt is a többszor a darabban ezzel, hogy kifelé igazából mutatja, próbálja mutatni, hogy ez egy normális család, ugye a anyuka is, amikor a beszél a barátnőval, hogy nem tudom ki, akkor ez a szia, tehát a teljesen átvált egymás. Nett, hogy mutatjuk a képet kifelé, de közben bent megszemvedés van, és hogy? Egyébként hagyom, hogy Gábor válaszolni, mert a könyben is Gábor írja a saját dysfuncionális családját, de talán annyiroll szól, hogy végül is ezek a családok ezek nem működnek jól, nem töltik be a funkcióikat, és van egy csomó jellemzőik, néha szoktuk ezt így szélt bontani, hogy a szerint akár, hogy mondjuk ez a család valójában, mi is, mi körés szerveződik akár szemvedébetegség, táplákozási zavar, psziátrai probléma, kriminalizáció, tehát sok minden lehet átában ezek a családok ezek kifelé egyelég magas falat, vannak maguk köré, tehát kifelé nem látszik vagy kifelé olyan képet mutatnak, mint amit a darabban tűnés mutat kifelé, bent pedig káosz van, zavar, a szerepeket nem töltik be, nagyon sok szóra gyerekek parentifikálódnak, ez azt jelent, hogy szülői szerepe helyeződnek olyan döntéseket, biznak rájuk, amikben ők tulajdonképpen nem az éretségükhöz mérten kell nekik döntéseket hozni olyan szerepeket kell betönteni, akár mit tamél mondjuk, apát hazavinné a kocsmából, anyárt támogatni, amikor nagyon rosszú van, számos ilyen dolog, te inkább viszfuncsenálysam működik, de akár mondhatott saját élményként is. Jaj, jaj, az a viccelőttünk ott bent, a öltözőben volt egy kedves ismerős, aki bejött, hogy át erőt csak hallottam ám, hogy ilyen van, hát nem így elégé sok minden egészen önéletraizí a darabban. Nálunk nem volt szer, az én apám a legsúlyosabb függő, akit valahal áttam, de nem szereket használt viselkedési függősége volt van, mert hogy nem épült fel. Az anyán meg a klasszikus társfüggő, úgyhogy gyakorlatilag ugyanaz a model működött, mint egy kőkemény alkoholista vagy szerhasználó családban, csak szerné a kül. Ugyanazokkal a hatásokkal is járt, mint hogyha alkoholista családban nőttem volna fel. Csak sokkal nehezebb volt leleplezni, mert ugye hát esküszön meg voltan a győződ vagy minden a legnagyobb rendben van. Csak hát aztán utána jöttek a bajok, főleg a gyerekeim születésekor, és akkor egyszer csak ott tültem Jánosnál, és akkor onnan kezdődött egy hosszú többéves molyamat olyadipusz nyomozás, hogy mi az ördög van. Nagyon hosszú ideig nem tudtam megfogalmazni, hogy mi a baj? Úgy hívtam, hogy ad ebreceni elme baj, mert ad ebreceni vagyok. Nem tudtam megmondani, hogy mi a debreceni elme baj, azt tudtam, hogy kurva nagy gáz, de hogy mi, azt nem, és hát akkor évek, aztán nagy nehezen leesett a tantus. Hát nálunk így, de hát kinél, hogy annyi van, mint a, igen a csillag. Talán annyi, hogy én amikor a család terépiát tanultam, akkor a Szég Hílónától ők ott a mesterem, és ő azt mondta, hogy a jólműködő családnak egy ellemzője van, hogy a családtagok pozitív irányba fejlődnek. És ez két alapvető dolog kell szeretett, ami ugye normális, hogy ott vagyunk, és ez egy szerető család, egy más támogató család egy, kettő keretek. A keretek azok pont arhoz szólnak, hogy megvannak a szerepek, megvannak, hogy ki, hol meddig tart, mi a feladata, mik a szülei joggok, és mik a szüleik öteleségek, és ugyanez gyerekben is. És Hílónas sokat beszélt, meg tanult, és meg szemenáriumba volt egy szintén magyar szármozá, illusébbként Amerikába jött haza, ő meghalt most már néhány éve több, mint 90 éves volt. Apáca volt egyébként, ez 1948-ba hagytel Magyarországot, és aztán az usában egy olyan rendnek a tagja volt, ahol azt mondták, hogy sovány a templom szolgálat mindenki menjen dolgozni, és akkor a Szociális Munkás lett aztán psziológus, és az 50-as években, amikor a családterápia nagyjai megalapították. A családterápiát böször vinnagyiván kár vitakker a sárfázas pár van, és legköztetek aki foglalkozott ezzel, akkor talán ismerősek ezek a nevek. És böször vinnagyivának volt ez a kapcsolati etika névre hallgató, vagy kontekstuális terápia, ami tulajdonképpen generációkon keresztül, hogyan vannak a jogosúltságok, hogyan adódnak át azok a családi örökségek, akár titkok, amelyeket hosszant tudunk cipelni. Böször vinnagyivának ez a kapcsolati etikája, ez arról szót, hogy azt mondta, hogy a családi rendszerbe te pakolunk be dolgokat és veszünk ki, és ennek körülbelül egyensúlyban kell lenni. Ha valaki azt érződ, csak pakol, pakol, pakol bele, mint a tünde által játszott anya a családban, és úgy tűnik neki, hogy a másik meg csak veszt ki belőle, folyton támogatást energiát törtékezni próbál ebből, és olyan nagyon eltávolodik egymástól, akkor általában elválik a pár, mert ez már így nem kiejegyelithető, azt mondta Böször vinnagyivának, hogy a családban egy olyan szereplő van, aki jogosul többet ki venni, mint a mennyit bele pakol, ő a gyerek, és hogyha ez így megtoválbak, a gyerek majd ezt az egyensúlyt, majd a saját gyerekeinél fogja megteremteni, tehát ott lesz majd ugyanaz, hogy szülőként többet pakolok bele, mert a gyerekem egy kicsit mindig többet vehet ki aztán, majd a gyerek, amikor szülő lesz, akkor majd egy kicsit többet pakol bele, tehát valahogy így egyelítődük ki hosszutában az igazság, és hogy a normálisan működő családok, a funkcionális családok egyébként ez is egy ilyen jellemző, hogy vannak a családoknak struktuális jellemzőik, hogy van apa anya Piaz nincsen, hanem hogy apa anya gyerek, és aztán hogy kimilyen nem ő és honnan jött, és ez változhat, vagy a patchwork famílik, akik sok mindenből rakodik össze az apa gyerekei, meg az anya gyerekei, meg a közös gyerekek, meg akár több generációs család is élhet együtt, és a többit, hogy ezek struktuálisan hogyan néz ki, ezt sokféle lehet, a funkció az sokkal lényegesebb. Tehát, hogyha a funkcióban jól működünk, ha a szerepekben jól működünk, ha megvannak a szerepek, ha ezek a szerepek viszonylag tiszták, hogyha őrizik a szülői szerepezjáró jogokat, és köteleségek ugye, hogy nem csak az a szülői jog, hogy ebéd előtt mihetünk csokít, hanem még sok minden van benne, de ez köteleségek is járnak, és nekünk kell meghozni olyan döntéseket, ami a szülői szerepez társul, és nem rakatjuk a gyerekeinket olyan helyzetbe, amiben megszert, nem ő dönti el, hogy a apukához és az anyukához fog költözni, amik ami vállunk, és nem ő neki kell azokat a fontos csádi döntéseket meghozni, ami mondjuk a családnak a jövőjét meghatározza. Úgyhogy, na valahogy így van a niszfuncionális család. Mégisek egy színházat láttunk, és a színházattól volt jó nekem, de egy kisit a sejtem, hogy a velemítülő többieknek is, hogy a hát egy csomó mondatot be tudtam fejezni. Tehát hogy ezek ismerősek voltak, ezt tudom, hogy milyen, ez nem egy marslakóról szólt ez a cucc, és akkor arról beszéltek, hogy a diszfun... Tehát hogy van a világnak a rendesen viselkedő, funkcionális része, és akkor vannak ezek a junky-diszfuncionálisok, hát szerintem azért ez nem így van. Hát mindannyian ebben a keret rendszerben vagyunk benne többé kevésbé. Vagy most akkor egy terepeutát javasolsz nekem? Csak egy rövidet ha reagáljak azt, hogy amikor én sokat jártam acca csoportba, Adült Children of Alcoholics, alkalista vagy más módon rendelenesen működő családokban felnőtt gyermekek csoportja, ugyanolyan, mint az anonim alkalisták, csak ezzel a fókuszsal három évet. És hát amikor acástársai mal beszélgetünk, akkor endre felmerül a kérdés, hogy na jó, de hol vannak a normik? Vannak, mert egyetsem ismerünk, és akkor igen, és akkor erre megkérdeztem János, és akkor te megmondál, hogy mit gondolsz te erről, mert mérén mondjam el? Tehát hogy amikor terápiában van egy család velem vagy ember, akkor azt tudtam mondani, hogy nem akkor vagyunk mi a terápiában kész, pontosabban azt mondom, hogy szerintem most már menjen útjára, és ne kinozan engem, amikor minden oké és amikor így kerek a világ, hanem amikor már azt érzi, hogy így tudja csinálni a dolgait, és ha van egy konfliktus, akkor ő nem... Omlik össze, és nem nyomja agyon ez a dolog, egy pár nem akkor működik jól, amikor nem vithatkoznak, akkor működik jól, amikor nem gondoljuk azt, hogyha vitavégén vagy megfogytam a másikat vagy elválunk, hanem akkor jól, amikor többé kevésben mégis csak tudunk megbeszélni dolgokat, amikor vannak valami főleg konszenzus van a végén, és igen, és vannak problémák, és van úgy, hogy felcsattanunk, és van úgy, hogy nehezen uralkodok az indulataimon, de ettől még nem fetét le lesz dysfuncionális a család. Dysfuncionális attól lesz, hogyha titkok vannak, ha nem vagyom, hogy te is elmondom itt szeretnél, hogyha ilyen kizárolagosságokat mondok, szóval... Igen, ezek a mondatok éppként érdekes, mert sokszor felvetűdik, hogy neked van, de éppként a darabban neved. Frúzi. Frúzi. Frúzi. Tényleg. A nő. Tényleg. Hogy azért frúzsi. A férfi meg a hibájában kapcsolatban. Igen. Tehát hogy végül is van, tehát hogy sokszor van, hogy frúzi, és azért meg van a magabaja, úgyhogy tulajdonképpen egy olyán dékot nem tud jól elfogadni, és hogy akkor ez így már, hogy néz ki, és aztán végülsabban, amikor a darab íródott, enként a láthatatlanárvágban, Gábornak a szövegei vannak, a vizhang címen, de azok csak Gábor szemszögéből, tehát végül is a nős szerep az később íródotta. Egyébként úgy volt a darab, hogy egyet úgy alakult, hogy felívtak engem, hogy lesz egy HR-konferencia, és én beszélnek-e ott a kiegés szindromáról. És akkor mondták azt, hogy de egyébként az jól enne, hogyha nem csak én ott beszélnék, hanem nekünk, én egy közalapitványnak vagyok a vezet, hogy ez az indit közalapitvány, egy addiktológiai rendszer, szociális egéskű intézményekre, rehabokkal, félutas házakkal sok mindenne, és hogy nekünk a nyáron több fesztivál, van ott a környékünkben az ördökatlan fesztiváló, van egy menta liget, vagy mentál ligetnevű helyünk, ahol az inditnak a programia vannak, és ott vannak színházak, és a színházutánban beszélgetés, és ilyen bennünket érintő, nem távolító problémákkal foglalkozunk. És akkor mondta nekem ezeki megkívott, hogy nem lehetne, hogy valami színházat is csinálunk. Hát mondtam színházat, és akkor börnáutról. És akkor Gábor eppel járt hozzám terápiában, és kérdeztem, hogy ha kicsit kibuyunk ebből a szerepünkből, hogy a klínesén meg a segítő, akkor gondolunk el valamit arról, hogy színházat csinálni egy ilyen problémára, és akkor így elkezdtünk gondolkodni, hogy nem a börnáutról, hanem a börnáutról egy olyan speciális problémájáról, amikor azok az emberek, akik egy munkahelyi helyzetben elkezdenek börnáut tüneteket mutatni, nem lelik örömöket a munkába, a rohadtú fáradtak, frustráltak, iritábíli is, és a többi, és akkor azt mondja a munkahely, hogy nekik fontos a dolgozó, és a börnáut prevenció az, hogy akkor elködik két hétre a szesei szigetekre, és visszajön, és aztán hétfőn elkezd, de munkát is kedden már megint úgy dölel, mint a rohatnád, és azt mondják, hogy most akkor mire volt jó a szesei szigetek, és kiderül, hogy ő nekik végül nem börnáutja van, hanem ő egy atzás ember, akik még nem vett tészre, hogy ő egy ilyen családban nőtt fel. És akkor az első, és akkor a Gábornak voltak a terápialat házifaladatai, meg magátől is írt, és lett egy csomó ilyen monológ megszöveg, ami ebben a könyven van, és akkor ott csináltunk ezen a HR-konferencián hogy egy ilyen kis imitált a csoportot. Gábor volt a spikker tűn, de volt, aki mégis csak megjelenített női szerepeket, mert mégis csak színház volt, és én voltam, aki csengetett, megjuthatta a gyertját, kiöztotta a szövegéket, tehát ugye a csoportnak a gondnoka volt. És nagyon érdekes volt egyébként ez a helyzet. Ott voltunk mi hárman, és volt kb. 15 HR-s, akik mikor végellett a darabnak, amikor így néhányan így mondták, hogy ez mennyire érdekes, és elkezdte gondolkodni, és hogy ezzel valamit így lehetne kezdeni, meg a cégekben az egész hogyan megy. Volt még néhány óránk, mondtam, hogy Bocsi, de itt még 10 nem szóltak, és akkor mindenki mondjon egy mondatot, hogy így mi is volt itt. És hát így emberekből elkezett dölni a szó, azt láttuk már, hogy 15 perc bígy, ezt nem fogjuk tudni kezelni. Volt olyan Ficka, aki azt mondta, hogy egyszer beszélt az apukával életébe, egy holland magyar meccs után elemeszték a meccset. Ebként nem beszéltek semmit. Hogy másik egy kicsit elhízott Ficko-ja, azt mondta, hogy hát vannak a szégnél olyanok, akik nem pont ilyen konform, izé fitness, legendának tűnő emberek, és hogy ezzel így éltszelődnek, és ez nagyon kellemetlen az a helyzet, de hogy erről nem lehet beszélni, és majd nem elsírt a magát, és akkor így azt láttuk, hogy ez így, úff, itt tényleg elindulnak ilyen, mondatok, meg monologok, meg hogy nyilván azok a mondatok, amik így visszacsenktek a daraból ezzel így, ez így megy előre, és akkor utána letta ebből a HR csoport, ezt ebből a HR konferencián, ebből az atca csoportból egy fél orrás film, amit egyébként már hercegadj el ilyen rendezat, aki a színpadra állítós darabot is, és aztán végül is, mivel Gáborcsok a férfi szöveget írta meg, kellettek női szövegek, ezért a film dramaturgia kaled adulszaita, írta egy magyar lány, egy arab férjelés így lett az ő neve, ilyen arabos hangzású. Az édesapja arab. Írta meg a női szövegeket, és aztán lett tulajdonképpen ez a darab és hettő, kérdésre válaszoltunk? Egyáltalán nem, de ez egyáltalán nem baj. Csak annyi, hogy egy-egy két mondat, hogy ezek a mondatok végtelenül ismerősek mindenkinek, hiszen ezek a mondatok mindenhol elhangoznak, az az orjási különbség szerintem, hogy nem spirál jellekkel, hanem van belőle kilépés, van belőle beszélgetés, van kapcsolódás más irányból, tehát hogy nem torkolik ebbe a szituációba, mert ölem is megszokták kérdezni, milyen ezt játszani ezeket a mondatokat, mondtam, hogy tökéletesen ismeren minden szaváta megítszik. Mert elhangzott a teszátból is ilyen mondat? Nem, az enyiből nem, de tehát hogy tökéletesen ismeren minden szavát, de hogy másképp végződnek ezek a szituációk normális esetben, minden család így működik. Hogy zajlik egy család terápia, milyenek a házifaladok feladatok, meg mi van magán a terápián? Hát eljön a család, valami problémával, van a családban valaki, aki legjobban feszítette már a helyzet, nyilván az egy fontos, hogy mi volt az, amire úgy döntöttek, hogy most van az a pont, amikor felhívnak egy szakembert és elindul. Egy ilyen folyamat. Egyképpen nagyon érdekes a kárvítaker az egyik jeleneves család terepeuta mondta azt, hogy egy lelki, egy kapcsolati problémának, a megoldására, a család terápiának egy kontraindikációja van, az az ellen érve, hogyha nincs közelben család terepeuta. Tehát azt mondta, hogy tönképpen minden problém, amikor az ember családban nélközőségben, én például szoktam mondani a kollégájumnak, itt ebben a adiktorogiai rendszert, van az indít közelapitványban, hogy mindenki, akik lilyen se kell dolgozik, azt anuljon család terápiát. Nem azért, mert feltétlenül család terápiás formában fogja a problémát oldani, hanem azért, mert ott van egy dera be ember, ha ki azt mondja, hogy nekem ilyen olyan molyan problémán van, akkor a terepeutalása, azt a rendszert, hogy egyébként ilyen berveszikörül, mint a mennyi most itt vagytok, és hogy működnek ezek a szállak, hogy működnek a kötődések, hogy működnek azok a kin nem mondott, vagy nehezen megindokolhatod, de mégis csak valahol ilyen determinálló dolgok, amik tőlők most itt van. Tehát amikor a család eljön, talán még az is, hogy hogy indul, nem is okszor van az a helyzet, hogy fogják zsoltikát, behozzák a drogambulancs, és hogy itt van zsoltika, ő a problémát, és hogy mikor jöjjenek vissza, mert őkadig elmennek, és mondom, nem kell se visszajönni, mert ők most nem fognak elmenni, hanem együtt beülünk, de ezek, de ő nekik most dolgok van, meg még most vásárolni akarnak, amíg ő vene, de akkor tényleg, mikor jönnek vissza, mondom, a kölyök jönnek be, és akkor bejönnek, de akkor a apuk az így fogja, és ő kitesszél a mobiltelefonját az asztalra, és azt mondja, hogy bocsideül egyébként vissza, és akkor nem beszélj fel, de ha az a fontosívásbé érkezik, akkor fel kell vennie, és ők szoktam kérdezni, hogy így kitöl vár telefonta a gyerekéről van szó, mondjuk a jó isten a hívja, akkor egyébként így ki, de akkor így végre elteszik a telefonta, és akkor ott tülünk, hogy elletkezni beszélni. Általában a gyerekekplánel kamaszokjuk nem szeretik, hogy ha a szülők jelenletében kell beszélni, vagy az is kérdés, akkor mondjuk a teotikát hozzák, vagy anyuk a telefonáll, hogy már nem bírja ezt az egész helyzetet, és kell indön egy beszéget, és nagyon fontos, hogy a családterrepeuta ő így ne próbáljon. Tehát nem teszünk igazságot, nem mondjuk, hogy neki van, igazi neki nincs, megpróbálunk úgy körülbelül, mindenkinek egy távolságba lenni, nagyon gyakori az, hogy nem egy személy van a terápiában a nem, és szerencsés az, hogyha mondjuk egy ilyen férfinő páros, aki a családdal szemben ül, tehát, hogy valaki a női princípiumokat van, aki a férfit és akkor elindul egy beszégetés, és hát, hogy sokszor az is több ülés, amíg ejütünk odáig, hogy mi is a probléma, nagyon sokszor, amikor ejütünk odáig, hogy mi a probléma, akkor már a megoldást is látjuk, és nagyon sokszor, tényleg azon dolgozunk, hogy hogy kommunikálnak, hogy van a kapcsolat, csak mit-e két ilyen példát mondok, az egyik, mind a kettőtéppen kár vitakertől mondom, ő ült a családdal és azt mondta, mert, hogy szeretünk egy kicsit ilyen nem szaknyelven, ha nem ilyen érthetőbb szinten beszélni, és azt mondta a kár vitakert, hogy olyan ez a család, mint egy olyan ház, amiben így mindennek megvan a funkciója, Franconbe van rendezve, süt a nap, tópartonál, csak nincsen konyhája, és akkor így ezen mindenik kögytének, milyen egy olyan családi ház, aminek nincsen konyhája, ugye, amerikai konyhása. Amerikai konyhát az azért szeretem, mert az amerikak nem főznek, ugye, ő kell mennek gyorskaját venni, tehát, hogy az amerikai konyhása lakást, ugye képen nem alkalmas főzésre, ugye, mert büdös lesz az egész lakás, és akkor helébutólt nem lehet főzni, mert azt mondják, hogy akkor az egész lakás büdő, na mindegy, az egyik, a másik meg, hogy a Vítaker ez ment a család, és ott volt a anyuka, még a két gyerek, mondta, apuka hol van? Mondták, ugye, apuka nem ért rá, mert izésigom. Vítaker megállt a váróba, és akkor mondta, hogy, akkor nem tudunk csaláterápia tartani, tehát akkor most tartunk egy nemülés ülést, és a váróba 50 percen keresztül arról beszélgetett az anyuka, vagy a két gyerekkel, az apuka, ami nem tudt eljönni. És mondta, akkor próbáljuk, hogy a legközebb jöjjön az apuka, de az mondta, de az is lehet, hogy apuka azért nem jött el, mert az ő szülei nem adtak neki engedét, hogy eljön, tehát akkor kérné, hogy legközebb az apuka szüleit is hozzá kell, mert akkor, és akkor együtt úgy, ideután a család látta, hogy nem fog tudni utni ezen, tehát ha le kell ülni egy körbe és beszélni, akkor, akkor ott kell, hogy legyenek azok a fontos szereplők. Szóval, röviden, jó, így. És volt olyan, hogy ilyen három generáción átívelő család terápiában volt részed? Hát azért az nehéz, tehát még volt olyan egyébként, hogy egyszer így nagyon sokan voltak, igen, tulajdonképpen mi is bementünk sokan, tehát hogy aztán, hogy mi is hárman vagy négyen voltunk már család terepeuták, és valóban ültek ott nagy szülök-sülök, általában azért a, hogy haladni is tudjunk a munkával, az egy szűkep körben menni, és úgy gondoljuk, hogy az tényleg jó, hogyha ott tülnek először akár nagy szülök is, volt olyan helyzet, és hogy egy kicsit talán tényleg hát most nevezük ezt az engedények, vagy az, hogy itt most tényleg tulajdonképpen a családról van szó, és akár bármieről beszélhetünk, aztán nyilván eljuthatunk olyan pont, akik mondjuk a szülök közötti szexuális ügyek problémák, amire azt mondjuk, hogy végül kell a gyerekekkel közösen beszélni, mert hogy ez nem az ő szintjük, és akkor azt mondjuk, hogy oké, most a gyerekeknek nem kell lejönni, vagy volt olyan terápia, hogy eljött az anyuka meg a gyerek, hozt a fiút az anyuka, és azt mondta, hogy hogy a gyerek az gimnázimba járt, drogotárólt, aztán, hogy éneket meg tesneverést kívilve mindenből bukásra állt, és mondta, hogy az a baj, hogy a gyerek fűvezik, és hogy, ezt valamit kezdjünk ezzel a gyerekkel, és úgy mondtam, jó, nyilván valamit, hogy kezdjünk a gyerekkel, de nyilván így mi van velük. És akkor mondta az anyuka, hogy nyilván nem jött el az apuka, de éppen válni készülnek, és azt mondta az apuka, hogy ha ez a gyerek ezt művelni egy kicsit normálisabb lenne, akkor ő már el tudna végre költözni, és a gyereknek pedig nem volt más dolga, mint hogy minél hülyében működjön, mert az a tudta az apukát tenni a családba. És akkor mondtam az anyukának, hogy ők a legközelebb az éhozzal az apukát, és akkor olyan jött az apuka, és akkor ott beszéltünk hármasban egy darabig, és akkor azt mondta az apuk egy tényleg, hát itt van ez a nemeretlen gyerek, és most ő neki mi a franszla kell itt tűnünk, mik a más dolga lenne, és akkor mondtuk azt, hogy ott hátul lesz egy kérdés, és akkor mondtuk azt, hogy jó, akkor hívtam maga mellé egy kotaröpe utált, és azt mondtuk, hogy akkor a gyereknek nem kell járni, mert el egy szociális munkás kollegánk az egy konzultáns, az akivel elkezdett beszégetni arra, hogy ő egyébként hogyan van a gindáziumi fűárosítással és a szülők megjárjónak pár terápiával. Az apuka minden alkalom el, mondta, hogy ő többet nem akar jönni, kerül három hónapig jártak, és hogy a gyerek tehermentesült, és a szülők egymással beszéltek, és nem a gyereket rángadták jobbra barra, és őt használták ezköznek arra, hogy mittem én a apuka elutazott egy három napos konferenciára, és amikor a gyerek beszívva az apuka autojával neki hajtott a gindázium falának, akkor másfél óra múlva visszaért az egyébként repülővel is három napra lévő konferenciára, tehát hogy hogy így a gyerek kikerült ebből a nyomásból, akkor egyszerűen elkezdett tanulni, és a szemát csak matekból nem tudott leéretségizni első körben, de hogy a szülők egymásra kezdte kell foglalkozni, tehát hogy ilyen szempontból az gondolom, hogy a család terápia tényleg arról szól, hogy találjuk meg azokat a problémákat, amin birún dolgozni. Az ennél a kérdésem, hogy én hallottam egy ilyet, hogy a akár a schizofrénia is lehet, így egy ilyen családi dynamikának a kivetülésre, hogy erről tudtunk le egy párszót mondani, hogy esetleg ez lehetséges. Igen, tehát elvég a psziózis pszioterapiának egyébként van a család terápiás rendszerre. Sőt, hát eredendően a túlóvó anyákat, egyébként ez a szembedébedekni is megy elég, hogy a Gábor is azt mondja a szerepében, hogy az apja üti vágja, és az anya pedig dicséri, hogy nem dagadt és hogy okos figyú és minden oké, és máj ő sem hiszi el egyébként, hogy hogy ez való igaz lehet, mert egyébként akkor az apja mérbánik bele úgy, és hogy végül is áltában a skizofrénia indulással az fiatal felnőtt korra datálódik, de hogy tulajdonképpen sokfél elmélete van a skizofrénnek, és mondjuk azt is, hogy a mentális betegségek hátterében ugyanúgy, mint az addikciónak, biopsziol, sociok, kultú, spirituálisokok állnak, tehát valójában mindenben, de van biztos, hogy kell akár genetikai színten egy családi terhetség, de a családi a nyelv a kifejezés ez tényleg akkor a zürzavart hosszhat a fiatal felnőttben hogy megtörténik egy psychotikus dekompenszáció bekerül egy rendszerbe, elkezdik töm így ottszerrel, és az, hogy tőnképpen ez egy kizofrén út lesze ebből a skizofrénia, az most nem egy olyan diagnózis, amit az mondunk, hogy itt egy psychotikus skizofrén vagy, hanem ez egy folyamat, és hogy aztán ha ennek egy ilyen családterápiás megközelítés nézem, akkor tényleg valóban azokat a családi titkokat, azokat a kommunikációs gubancokat, hogy hogy van az anya, hogy van az apa ebben ezeket elkezdem tudni oldani és igen, látom azt, hogy akár egy kizofrénnek induló folyamat, egy olyan ember, akinek egyébként akár még ne adjisten, vissza is jönnek még psychotikus dekompenszációi, ezt a család jó kezelve egy jó gondozni ezt a problémát, nyilván professziana és szakemberrel, őnek itt tulajdonképpen egy egy teljes élett állitható vissza, vagy vagy műkötthetető, akár gyótszernél, külös igen van olyan ember, akinek időnként már ő is érzés tudja kezdeni, valamennyire semmikor azt mondja, uf, kezdek megbolondulnak, ahogy átmenetek gyótszert kell szedni, de már van egy biztonságos megtartó környezet, és nem egy elmesociásot honban végzi. Azt láttuk itt, hogy ez egy folyamat, amit végig néztünk a kezdetektől a végig, az érdekel lángám, hogy van az a kritikus pont, hogy te mit látsz, hogy meddig preventi, ez a hegyén terápia és honnan túl van az, hogy gyakorlatilag visszafordíthatatlan a folyamat, vagy hogy egy ilyen a terápiás tapasztalataid alapján mennyi háncsalád az, aki visszafordult ebből a állapotból, amit mondjuk itt, én személy szerint tetten értem egy pontnál, ez mindenkinek más gondolom, hogy mi a tűrés határ, mi az a... Itt a darabban láttad, melyiket gondoltad egy olyannak, amikor nem visszafordítható vagy ami szerint egy ilyen kritikus volt. Így most pontosan arra jelenetre nem tudok egy mondatot visszamondani, de azt látom, hogy a női szerep az ugye izolált szerep a gyerek nevelésől szól, a tártfordul egy ilyen dynamik, amikor a gyerek ért vagyok, az apa az belekerül egy hozott, vagy a saját családjából egy ilyen depressziós állapotban, és akkor próbál ezek hűzdeni, ezt próbálja megoldani, ebből támogatást nem feltétenül kap, mert az anya az a gyerekkel is ezzel a bonyodalmakkal van elfoglalva, és aztán a férfi magára marad, mert eljutnak a kapcsolatban egy olyan pontig, ahol a nő ezt nem bírja tovább, én azt a pontot mondom, nem tudom kinek hol volt ez a darabba, hogy ez a nő által egy kiábrándulás, a férfi szerepből, a férfi oltalmazó szerepből és nem tudom milyen körülményből, mondjuk, én aggódalom a kérdezem ezt egy százaléknál tartok én a barátotomba ebből, de ez rettentesen el bizonytalanít, hogy ezt meddig lehet így csinálni és azért de kell engem, hogyha preventíven valaki hozzá lehez, akkor az menthető. És hol van az, ahol mondjuk a nagy magyar átlag, úgy látom a barátításságom 60 százalék, ahol már két gyerek, gyerekkel válásig ment ez a dolog, hogy többen voltak psziológusnál csaláterápián, hogy van el az a kritikus pont, amit te látsz, hogy ez menthető, vagy nem menthető, vagy egyáltalán a gyerek az, aki menthető ebben a szituációban még talán vagy a gyerekkel való helyzet igazából érted a kérdésre? Igen, abszolút értem nagyon-nagyon-nagyon érted a sok rétűségét a kérdésben, nagyon foglom azt akarom kérni, akarsz erre elkezni válaszolni, mert én nem akarsz először, de akkor majd akár kiegészített szengem. Szerintem az egy ilyen nagyon érdekes ebben a dologban, hogy, ha nagyon rövidem akarok válaszolni, akkor azt mondom, hogy mindaddig, amíg valaki nem hal bele a bármi, nem lesz öngyilkos, nem ütj el a busz, nem szúrja egy házastási veszekedésben egyik a másikat, adiga azt gondolom, hogy így a remény, az így mindig meg van, egyszer olvastam egy ciket, amiben azt írták, hogy a 100% terápiás hatékonságból 5% hogy milyen terápiás módszert alkalmazok, 25% az a terepe utának a késsigéi, 70% meg az, hogy a reményt mennyire tudja valahogy átadni belenyomni a klienzsbe, hogy így van van előre még valami, meg így érdemes, meg így motívált elett válni. Amikor tündeit a tréning itt a edzésem van, ugye akkor ott mondja azt, hogy boldog akar lenni, és amikor zsoltra gondolka szépen, de azt gondolta, hogy neki sikerülni fog, hogy ezt az embert ezt ki tudja rángatni ebből, és lehet, hogy másnak sikerülni fog és akkor az emberben, mint ha lenne egy kis írítség, nem hogy bassza meg másnak meg sikerült, nekem meg nem sikerült, szóval a golfpájára mondják azt, hogy a golfpájának a 3. tulajdonosának fogja megérni a golfpáj, ugye? Az első kettő az csőtben, egy feveszi a hitelleket, a második az már ízél már egy kicsit az embertet, és a 3. nál pedig már így fog működni, tehát el tudom képzelni, hogy egy nagyon súlyos, dysfuncionális csátban felnőtt embert, egy ilyen igazi kemény, acás addigt embernél. Te lehet ilyen a 3. pára az, aki már következ, úgy kapja meg, már X- év terápia után, már nagyon sok, mindent tud magáról, nekem is van ilyen kliensem, nagyon érdekes 10 éve józan a második páriával van most, ő már józanul találta de most agressz ilyen kirohanásai vannak. A feleségnek van két gyereke, őnek őket is el kell viselni, és őnek már van egy közös gyerekük, és ez egy nagyon nehéz helyzetés, így dolgozunk, de nyilváza reményem, hogy ők így megmaradnak, de ez egy nagyon nehéz válalás. És ők ez is egy fontos kérdés, hogy akkor mondjuk, itt ebben a helyzetben az volt, a frúzsi vagy tünde, hogy akkor a gyerekek a fontosnak, és hogy ne gyere haza a terápia után, mert még ott érjünk, mert itt van ez a két kislány, akiknek így másban kellene felnőni. Tehát, hogy ez is egy kérdés, hogy akkor ott kit nézzünk, kit tartunk elsőt legesdnek, ki a fontos ne évelünk, de azért támogassá bennünk, egy gyerek kicsit bébisztelni, fizésé gyerek tartást, legyen ebből valami, elvállunk, mi is sok szomadjuk a család terápiába, hogy végül is válás terápiát csinálunk, és arról szól, hogy valahogy elehessen válni, és legyen egy kapcsolat, és a gyereket az ne eszközként használjuk arra, hogy tudok a másikkal még jó kicsi eszni, és hogy millió ilyen ilyen párt látok, hogy azt látom, hogy elváltak, de még olyan szinten bántják egymást, hogy beid nagyon vastagunk, bennem a gyerek, és leheti a gyereket kiszedni ebből a borzalmas állapot. Sziasztok nekem, az lenne a kérdésem, hogy a nő nek a fügősségei, az most direkt-dramatóriaillag nem lett, kihangsúlyozva, hogy csak a férfiről volt, szóval ő mentál, terápiára őgyült meg ő valotta be, hogy a cássaládból származik, hogy a nő hogyan kapcsolódott, az ő hangadtunk egy beszélgetést, a nyukájával folyítatott, hogy ő most hova fordolt társfüggőből, mi leszfele? Igen, erről nagyon sokat beszélgettünk, hogy mit bírel az előadás, meg a téma, és mivel ez Gábornak a történetéből indult ki, és egy nagyon-nagyon sűrű férfi anyag volt, az ő magában egy erős, viszont csonka anyag volt, és abban biztosak voltunk, hogy mindenképpen kell hozzá a női oldal, hogy ennek a kapcsolatnak a dinamikája kiderül jön, viszont konszenzus lett szakemberek, és írók, és színészek, és lendőnézők részéről, hogy túl terheltük volna az előadást, azal, hogy ha elkezdjük a nőnek a problémáit is megmutatni, bontzolgatni, felfejteni, felfillanatani, mert bőven elég ezzel egy órába úgy gondoljuk, úgyhogy így, igen, szándékos, hogy a nő azt csak egy, igen. Igen, és annyit szeretnék hozzá fűzni, hogy persze a valóság azért keményed, és már, hogy ugye ha az ember acás, akkor biztos, hogy olyan emberek felé vonzódik, akik szintén azok, és akkor, hogy ha eléggé, ön tudatlan mind a két szereplő, akkor ez egy elviselhetetlenörvénytered ményez, és erre kicsit arra is reagálnék, hogy talán azon múlik, hogy menthető, vagy nem menthető, hogy mennyire, mennyire tudják már magukról, mennyire, mit tudnak magukról ezek az emberek? Én a teljes tulatlanságállapotában teljesen meg voltam győződverul, hogy minden reakcióma helyén van, igazan van bassza meg. Hát nem, de hát ezt nem tudtam, és hát a párom ugyanúgy nem tudta, és ő is nagyon durvákat reagált, és hát ez egy ilyen örvény, ami beszippantja a párt, és hát nem nagyon látom, hogy sokes élet volna. Valóságban, a darabban, lágyabb. De azért az is felmerült, hogy egyáltalán én azt láttam, szülőim gerációjából, és lehet, hogy kevesen válas volt, viszont borzalmas házasságokban szemvettek haláluk igaz emberek, az apukák magokat, és biztos, hogy minden házasságot meg kell mentené egyáltalán. Jaj, nem, nem. A egyszerűen egy psziológű sészten kérdezzél, hát hagatom egy előadás, egy psziológűs kollegönülk, és mondta, hogy mindenki elválik, csak vannak előbb meghall. Bocsi, mondját. Köszönöm. Most már több kérdésem is van. Az egyik az, az egy rövidebb kérdés, hogy az, amit itt láttunk azokban mi volt a cél, hogy mit mutassatok meg nekünk? Én tökre nagyon tetszett, tényleg, folyamatosan ömlött rám, a diszharmónia a kapcsolatból, és nagyon sok gondolatot fog ébrezteni még napokig szerintem, de hogy érdekelne, hogy mi volt a cél? Mit akartatok bemutatni? Ezt a hihetetlen csabdát, hogy ez megkor a csapda. Hogyha az ember nem tudja, hogy ebben nőtt fel, akkor ez egy hórok végén ficszánkuló, kínlódó hal az ember, ameddig meg nem érti, hogy ja. Egy olyan kérdésem van, hogy én érintett vagyok egyébként, kb. mindenben most úgy érzem, és hát nem is tudom 30 éves koromót, a igyekszem fölnevelni önmagam, és nem tudom a hiányokat bepótolni, meg terápia fennettem időközben, és nagyon tetszik az ön ismeret, és folyamatosan dolgozom rajta. Több kevesebb sikerrel nagy nehézségekkel, és hogy dolgozom az az elcseszed családi mintáin, és generációs, borzadályos rökségeken, akinek egyáltalán nem együtt működő a csalágyat, tehát a környezetet. És őt a legjobb szándékkal is még mindig kártékonyak, nem szeretett mentes, de akkor is kártékonyak, tehát nincs sokszor köszönet ebben a szeretetben, és és ilyen spanyolcsizmaként húz vissza az örvényben ez a dolog, pedig pedig tökügyes vagyok, tehát kinyállom, rendületlenül. Igen, nagyon sok például erre, hogy nyilván sokot tudni kerül beszélni, talán röviden annyi, hogy van, amikor meg kell állítani a kommunikációt és a kapcsolatot addig, amíg nem látom azt, hogy ők valamit akarnak változni, tehát volt olyan kléen sem, aki én oftam ugyan még tőled, amikor ez így elkezett neki világosá vállnak, aztán most ő izé, autóba ő lemegy 250 km a szüle, és el mondja nekik, hogy ő most mi a felismerés. És vissz, és következő hétel jött hozzám, ilyen nagyon csalódottan, hogy így semmi nem ment állt a szüleinek, azt hajtogatták, hogy ők mindent megtettek érte, és onnantó fogva gyakolatilag még egy két és fél évig volt a kapcsolatunk, ő gyakotag azt mondta, oké, akkor amíg azt nem látja, hogy valami konstruktív igényel, vagy valami hívják fel, addig ő nem kommunikál velük a karácsony ajándékot, amit a futár hozott, azt átvette az ajtóba a futártól, bedopt a kukába és bement a házba, azt mondta, hogy nem, addig semmi nincsen, amíg valami dolog el nem indul, vagy mitkem én jározzám egy rác, és van neki egy ötse, meg egy hugával elindult valami kis koalíció, az ötse, ő teljesen a szüleivel van egy szinten, és hogy egy egy ilyen kis koalícióba védésdatszövetségben vannak, ebből nagyon nehéz kerángatni, és hát elindult valami ott a testvérpár, hogy jönnek elő az emlékek, hogy itt képen így hogyan van, és hogy elképzelt, hogy sosem fognak összeérni, szóval ez egy ilyen következő nehéz putt, hogy amit itt szipelni kell, de szóval ezt így nemfetétlen csak egy ilyen negatív dolog, de hát ne is számítsunk arra, hogy ebből mindig helyen tud lenni, de hogy akik meg így felismeri ő már tud lepakolni dolgokat, tehát hogy annyika mondja azt a kliense, hogy igen, a munka helyen az, ahol ő gyakorlatilag folyton ilyen alárendelt helyzetbe volt főnöként egy nem tudta megmondani a kollegáján, a beosztottjának a francót, mert már amit ránézett ez az ilyen a szélyér apaitekintet jött neki és hát ilyen egyből ilyen szorongó és zavardot lehet és hogy ezt mondja, hogy ez így változik és mondják a kollegáj, hogy úf, figyelj, látjuk, hogy téged kezdtél más, hogy működni, hogy ilyen könnyedebb vagy, meg tudod mondani meg, hogy ő jobban van, már hát, hogy a szüleivel tud ebeszélni, azt nem tudjuk. Panteza lényege tehát, hogy a környezetet aztán nem fog ebből segíteni vagy, vagy nagyon sok idő kell. Igen, bocsa, ők ellenérnek eltektek. Így van, így van, tehát pont ez a nehézség az egészben. Na, hogy nagyon örültem, hogy el tudtam jönni a kisebbik fiam beteg és nagyon bunyalult volt megszervezni ezt a maestét, de már nagyon régót akartam, mert már láttam megszervezni. Na, de nekem tényleg az egy probléma volt, hogy értem, hogy nem akartátok a hölgy, vagy az asszonynak a szerepét megterelni, de ezt nagyon fontos. Tehát ez minden ilyen esetben az, hogy ki lesz. Mert én azon gondolkoztam, hogy én nem vármálel. Hát nincs itt egy egészséges, normális nő. Hát őt álljon már meg a menet. Tehát ez... Tehát a kerettekem belül... A késésse, picit vitatkozom. De azért szerintem rendbe volt. Na, igazából, a már az első mondatom megakattam, mert a Gábor mondott, hogy mondta, hogy az ugyanolyan hogy egy apa igaz, hogy nem volt szer használat, de ez ugyanolyan. Én ezen nem értek egyet. Tehát ahol van egy családban, egy komoly alkólista, azért az más. Én ezt így gondolom, majd vitatkozunk erre, a másik, meg hogy ahogy te elkezdtél kilátni ebből az egészből, meg tudtál le bocsáltani az apukátnak, mert ő még nem lát ki belőle. Van egy nagyon fontos ilyen acás alap mondata, így hangzik, hogy áldozatok, áldozatai vagyunk. Ez egy transzgenerációs probléma, nagyon sok generáción keresztül húzódik. Van egy nagyon képletes ilyen szép magyarázat rá, hogy olyan, mint az autopáján a baleset, hogy megtörténik, aztán a következős hullá, megint belem, egy következő hullá, megint belem, egy következő hullá. És hogy én az én élet célom, hogy én szeretnék lenni az az ember, aki nem adom tovább. Hát 100%-osan nem tudom, de azért lehetőleg a legkevésbé adjam tovább ezt a borzalmat. És hát az apámnak megbocsáltani, hát így tudok, hogy áldozatok, áldozatai vagyunk, hát ő is egy áldozat, ő annyira súlyos áldozat, hogy kép telen szemben ézni vele, hogy áldozat. Annyira nem képes, mert ilyen, hogy el van baszva a egész évet ételcseszte. Hát már 85 éves, most így azért nehéz lenne ezt, de hogy igen, ja, és hát nem dolgozott magán soha, tehát hogy ugyan olyan, ugyan azt csinál, haza megyek, ugyan azt van, nem megyek haza, csak keveset, és akkor így megóvom maga. Amikor haza megyek, az kártékony fix, bózasztuk, és utána hosszú ideig szar, de már egyre rövidebb ideig szar. És hát így igazából megbocsáltás, hát megbocsáltottam, mert a nyomorút nem tudja. Úgy én legasztak arra, ami a legjobb, hát azt ítta, hogy ez a legjobb. Hát köz, de igazából már nem úgy ha, jaj igen, így itt tülök, azt mondom, hogy nem haragszok rá, álmomban mindig megverem. Ez jám tudok mi csinálni. Szörnyű, amikor arra ébredek, hogy álmomban már megint megvertem az apáma, tehát az nem jó, de hát most egyszer, majd ezt szép napon talán emberem meg. Igen, a kutatások is vannak ezek kapcsolatban, mert ez az éjsz, ez a acenévre hallgat, ez a magyar angorvidítási az ártalmas gyerekorjélményeknek, és a ártalmas gyerekorjélményekben, így a különböző bántalmazások, a szexuális, fizikai verbális, az elhanyagoltság, a droghasznállat, psziátorét probléma, kriminalizálciós dolgok, a gyerek előtti szülök-veszekedése, fizikai agresszően sasztobi, ebből van tíz. És akkor nézik azt, hogy akolatilag ebből a tízből, itt amelyen azt látják, hogyha például négy nélt több éjszse van egy gyereknek, akkor például a Suicida az öngyikossági kísretelval a hajlama, az azt hiszem, hogy 39-es ahhoz képest, akinek 0 vagy 1 ártalmas gyerekkor élménye van, de például egy országnak a GDP-a, gazdasági eredményei az függattól, hogy az aktiv populációnak mennyi ártalmas gyerekkor élménye érte a lakosságot. És ezen belül ami a legkártékonyabb, ártalmas gyerekkor élménny, az a szexuális abuzus. De azt gondolom, hogy amit mondtál, hogy mondjuk egy igen, a második az az elhanyagoltság. A ezek a nagyon ső strama, mint egy szexuális abuzus, ilyen egy borzalmas dolog, az gondolom, hogy például még egy alkolista apa mellett valószínű, hogy az ember jobban kivant éve egy szexuális abuzusnak, mint mondjuk egy kényszeres apa de, hogy az elhanyagoltsággal, meg az a probléma, hogy az viszont egy folytatólagosan éveken keresztül egy folytában elkövetett nagyon aprező, mint hogy egyszer beléd döfök egy késel vagy folyamatosan szórkálak tűvel állandóan, és gyakorlatilag szinte érzéketlené tesztlek kiőlönbeled az empátiát, kiőlönbeled sok mindent a reményt, a jövőképert, a bizalmat kiőlönbeled, mert állandon fájdalmat okozok, és ezzel, tehát hogy az gondolom, hogy az, hogy tulajdonképpen a szülök eméltettem ezt a könyvet az apanya piacimű könyvet, abban esetten urmányok vannak, drogozs szülök, vannak alkóista szülök, vannak evészavaros szülök, vannak kényszeres szülök, tehát hogy gyakorlatilag minden egy evészavaros család, hát egy rémálom, tehát gyakorlatilag a gyerek éhezik, ne mehet, mert az annyi a folytól lecsesi, négy zabász szegényéppen kétszer sülte teszik, mit te pohár vizel, és aztán a nagy mama kiderül, hogy ugyanazt nyomta, amit az anya, nyilván az anya, nem véletlenül lett ilyen, és akkor itt van az, hogy igen, hát szóval az áldozatok, áldozatai vagyunk, de hát attól még, én az gondolom, hogy ha távol tartom magamatettől a családtól tudok lenni, és akkor ezt, hogy lehet ebből beszélni, tehát, hogy éppen a Frank-András, kia a Máltában ennek a programnak így a gondozója, mindig szoktam mondani, hogy én vagyok ennek az apanyapia, a könyvnek a keresztanya vagy keresztapia, mert, hogy egy konferencián hozta a nyers fordítást, és az volt a könyvnek a cím, hogy apanya szembedébetegség, mert Fátermuter zúcht ez egy Német könyv. És mondom az András, hogy András, ez már mennyire bén a cím, az önműbőn a címát, ez a könyv cím, Fátermuter zúcht. Hát mondom, hogy ez címet már hogya dunk, hát az önműr, mert mondom, milyen a címát, mert apanya pia. Vá, mondta apanya pia, és aztán a mutkár egy konferencián beszélgettünk, és képzéteket tovább fejlesztettem, a pia az nem azt jelenti, hogy alkohol, hanem progresszív, invasív, addigciók. Tehát, hogy ez így szélesedik, már lassan majd levédetem. Tehát, hogy tulajdonképpen ab... Tehát, hogy hogy... Igen, és az András mondja, hogy kapott egy levele, egy nőtől, de ezt valában nekem írták. És mondja, hogy a levele arról szólt, hogy mondja egy nő jült a vonaton, lapozgatta a telefonját, és csak így bevílt egy ilyen könyv, ajánló volt, hogy apanya pia, és azt mondta, hogy így a levele szerint, hogy így belehasított, ő már közel majdnem 40 éves volt, és belehasított, hogy hát az ő anya alkoholista volt, és ezt soha senki a családban nem tette szóvá, ezt nem lett kimondani. Ha anyukar nem tudt fekelni a vasápi ebédre, akkor fáradt volt, ha már leidta magát délelőt vasápi ebédfüzés közbe, akkor tehát, hogy ilyen telt a képzén az egész, hogy haza ment az iskolában, és nem tudta, hogy az anya otthon van, nincs otthon részeg, a piátó pont szalon, spit szállapotában jó kedvű és fel az út, vagy már depresszívosra ítt a magát, és mindenére belefokkötni, és hogy gyakorlatilag ebben öt fel, és akkor azt mondta, hogy egy hol van ez, és akkor az Andrásiknak a kégolyó utcában a fogadó nevű helye, ahol van a kilyen apanyapi a csoportok, leszált a vonatról, a kezdenkéző vonatta a visszament, szakadt az eső, így a szakad esővel együtt bezúzott a helyre, és így egy csomó vízzelott ált, és mondta, hogy most világos tudott meg, hogy ő miért egy ilyen szerencsétlen sorsüldözöttje mindenki állta a kihasznált nyomorék, mert, hogy az ő annyai volt, de erősor nem lehetett beszélni, és a gírt a levélben, de most már négy éve csoportba jár, és így elkezdett tisztulni a kép, és a csaláltalokkal is elletett kezdeni beszélni erről, hogy az ő annyi alkalista volt, tehát, hogy tulajdonképpen maga hogy szembe jött egy szím, amitől így az az egész így el kellett működni be. Szóval azt gondolom, hogy egy apa, aki nem iszik, aki mindig képbe van, de iszonyat kényszer uralja az életét, és egy gyerekének az életet pokolsz azt gondolom, hogy nyilván, mit szoktál mondani, az ilyen nyomor nyomórpornú nem nyomórpornú, amikor, amikor nyomorlicit amikor, én mondom, hogy milyen szarú vagyok, és akkor mondod, hogy ah, de te is mennyire szarú vagy, és hogy most az én van, de én mondom, hogy akkor végül sem most meghallgatnánk aki kienően, amelyen családban őttek fel, aki téheztettek, mert az annyi a táplákozályza varos volt, aki az annyi a részekbód elgábasztsát, amit akart, akinek az api egyfogytában el enőrizte a visekedését, tehát hogy végül ki az, aki akinek szarabb gyerekkorra volt? Nyomorlicit bebeszálnék, de inkább. Egy csak röviden, elősok minden megszultott, már amikor először föltettem a kezemet azot, hogy volt nyolc gondolatom, most valamit belőle megosztani, de egyrészt az, hogy igen az egy, az én egy annem alkólista, száraza alkólista most is, alannonos vagyok, vagy négyével, megjártam az alatt, acát meg ezeket a történetek, egy saját család is nyilvánvalóan, és egy idő után, amikor fölfedeztem azt, hogy mit az én megnemöldott problémámot, hogy adtam át a gyerekemnek. Úgyhogy én a legnagyobb jó indulattal maradtam benne abban, hogy mi az én szüleimel, annem és nem vagy két évesem, de elváltak ezt, ezzel amborzasztó, hogyha szar is a házaságon megtartam, mert, mert az, az nagyon szar volt. És azt kvár nem is tudom, hogy 4-5 év alannol meg a után jöttem rá arra, hogy gyakorlatilag fordítva jöltem a lóna, a legnagyobb jó indulattal, hogy én jó takartam, én szépet akartam, én kedveset, meg mint abban látom ennek a változásomnak a, nem tudom, hogy miért, hogy ezek a témák, amit mit behoztatok ide, hát leverább 10-15 évebe kimondjuk otthon. Család terápia sa többi, sa többi, de úgyhogy én voltam az, aki először azt mondta, hogy sok hülye psziológus, tehát nem áll meg mondja, mert erre van a bejárat, meg a kiárat. Csak az, hogy valami olyat is mondjak, és elhangozék ma este, ami is egyleg erőt adhat másoknak. És, hogy volt egy jó hívó szóval, amikor azt mondta, hogy áldozatok áldozatok, a Viktor Frandluna van talán az ember, azért amire elnyiló kérdése ezenben, hogy ártatlan áldozatok áldozatai vagyunk, ő használja ezt a kifejezést. Így, én felhasználva, én apámon a ganyáma lejültem egy 15 évvel beszélgetni, és végre kimondtam, hogy haragszomrátok. De akkor már nagyon nyugot voltam. Anyám úgy fogadta, hogy ne haragudják, nem tud bocsánatot kérni. Ezt elfogadtam, az oké volt. Apámon meg láttam, ugyanaztam egy gyerek koromba, hogy ha ő mondjuk 10 éve fiatalba, akkor már közel 80 volt, akkor szétverte volna a fejhenet. Hogy azt gondolom, hogy ebben a folyamatban, amit én az életemben teszek, megállíthatom azt a karambósorozatot az autópáján, amiről beszéltél. És az abban jelentkezik, hogy például a 23 éves gyerekem épp a múlt héten mondott ki olyat, amit én még 40 éves koromban nem mertem kimondani a feleségemnek. Gyűrőlemonkor piás. De mivel ebben nőttem fel az anyámnál ezt megszoktam, ez olyan volt a levegő vétel. És a nyilván a gyerekem bevonzott magának egy piást. Én nem szépskó, mondja, hogy nem bírom elviselni a szagát. De mi csináljak? Szeretem meg, most váljak el, vagy most mi csináljak? Csak nem tudom neki mondani, figyú. Egyik semmis íramásik nevet, mert olyat mondasz ki, amit én 30 szílen keresztül elhagadtam. Te meg 23 évesen kimondod. Hát nem tudom, hogy szózzá teszel. Az a kérdésem az gondolom, hogyha valakinek súlyos anoreksziája van egy családi mintázaton belül visszafejthető, a tapasztalatod alapján, hogy az mire mutathat? Nagyon sokszor az anoreksziája, tehát ez egy ilyen kontrol kérdés. Nézzük ezt ilyen addig siós probléma személyen keresztül az egy ilyen kontrol. Kérdés, hogy így végül olyan gyerekek, akik mondjuk így ilyen gyerek szerepben vannak, és akkor mi az a kontrol, mi az, amit ő befolyásolhat, és akkor mondjuk az, hogy legalább az evésémet én befolyásolom. És nagyon sokszor a család terepia arról, ezek a családig nagyon sok szerezeket a gyerekeket nem akarják engedni felnőni. Tehát hogy végül nyomják, nyomják, nyomják le el, nagyon aggódnak értük, nagyon óvják őket, nagyon, és hogy akkor ki alakul egy ilyen játszmásodás és néván az is egy kérdés, akkor tönképe be játszma. Aki hogyan van otthatt be, ebbe hogyan van, illetve, tehát hogy rövident talán ennyi ez a, és köszönjük szépen ezt így megosztott, amit elmondtál. Nekem az volt az elményem, hogy az egész előadás alatt így nagyon elvesztem az egész, viszont végigizadt a tenyerem, és furcsa volt nekem eze befejezésre, amikor vége lett, és elkezdtek az emberek tapšalni, két adal megkérdeztem, hogy most énnek vége lett, vagy ki elkezdett tapšalni, mert errondotta. Mert olyan furcsa volt, hogy a nő úgymond így kifejlődött ebből a kapcsolatból, vagy legalábbis egy fajtaján felfrisulést hazadt az otthomba, egy gyermekek számára is, és önmagas számára is egy komfortos házzá változott, még a férfi elelléte egy felduló erő volt, és mégis amikor elment, és a férfi realizált, ahogy megtörtéhet, hogy ez egy rendezvúra való készülődés lesz, semmi olyan reakció, a végén, hogy a férfi hogy éli meg azt, hogy már nem is elutasító a nő, de mégis így rúzsozott, vagy szály rúzsozás közben mondta, hogy amit kiatt épa, hogy a szályán nem figyelta arra, hogy hogy kommunikál a férfi val, és a férfi nem azt mondom, hogy azt várta, mondja, akkor most oma olyan össze, de hogy legalább még egy reakciót, sem láttam arra, hogy ezt mondjuk úgy akceptálja, hogy nem jelenik meg a darabba, hogy azt mondja, hogy én ember erős vagyok, és nem fogok megborulni. Tehát nem volt se megborulás, annak a jelen, hogy nem borulok meg. És ezt nekem úgy hiányzott. Hát, igazából ott egy jelentős időmúlás történik, és hogyha egy jelentős időmúlás van, ez a reakció, legalábbis az én személyes tapasztalatom, ezt, hogy igen, van a volt báromnak ilyen, és akkor mi van, igazából, nem akarok már a párja lenni, nem fáj. Nézem az ajtót egy darabik, hogy vajon lehetett volna, vajon megúszhattuk volna, együtt kint azt gondolom, hogy nem. Esélyünk se volt, nem tudtuk, nagyon szerettük egymást, két gyerekünk le, esélyünk se volt, nem. Ahhoz kurvára tudatosnak kellett volna lenni, mind a kettünknek, hogy esélyünk legyen, de hát nem. Szóval, hogy ez a reakció, hogy hát szia, mennyi nyugodtan. Javocsi, nem. Nem, hát szerintem azért, minden ilyen ismerjük azt, hogy az ember mindent beleadabba, hogy a másiknak prezentáljon, hogy ő mennyire jól van, és hogy mennyire kinyílt, és hogy mennyire kerek minden. A verza működik, én azt gondolom, hogy két ilyen ember egytérbe kerül óhatatlan, hogy beinduljon a dynamika. Tehát ahhoz hatalmas munkát, és hatalmas utat kell megtenni, hogy ne. Induljon be a dynamika, nem. Tehát én ezt gondolom, erről, úgyhogy erről, mik hossza hossza lehetne beszélgetni a nőnek, a viselkedése, a rúzsazása, a randia, a jól néz ki, és a srác, hogy reagálnem, reagál mit nem és mit hogyan. Tehát ez nagyon-nagyon hosszú elemzés tudna lenni. Bocsi, hogy csak mindjárt adám szól, hogy ahogy kezdődik a darab, és Gögygábor bejön és még ott kabátba áll, és közbe már már megindul a konfliktus, és akkor nekem van egy csomó lányom, négy darab, és a 18-17 éves volt a hannam, mikor így ez a készült a darab, és hannam mondta, hogy ő azt gondolt, hogy hazaérkezik, legalább a kabátját leveszi, leül, és akkor mondja, majd frúzsi, hogy már ízé hoztá egy pelenkát, és elindul azzal az egész íze, és akkor mondta, hogy ilyen gondolod, hogy megvárja még leül, nem várja meg még leülök, éppen még csak az ajtócset, nem engedem el. Így, hogy igen, ja. Engem két morális kérdés feszített, hogy az egyik, hogy azt gondoltam, hogy baston meg ezeknek a francérkel egy gyereket vállalniuk, és hogy rengeteg ilyen család, hogy az el is hangzott. Akkor még szerették egymást. És hogy mi, mikor felelős egy acás, vagy egy dysfuncionális, családboszármazó embernek gyereket vállalnia, vagy mikor lesz rá készen, ez a kérdés feszít. Egyrészt, prenen annak a fényében, tényleg, hogy rengeteg ilyen családban Magyarországon, már csak az alkoholista csalgatot nézzük meg a többit. A másik meg a, hogy az meg arvított ezt elmondott Gábor, hogy a szüleide hogyan vagy, és hogy így mivel tartozik egy felnőtt ember a szülei irányába, amikor tudatosul benne, hogy rosszú szerették, de az ő nézőpontjukból, meg a legtöbbet adták, tehát és amikor így idősek, vagy betegelk, akkor így ezen gondolkodtam, hogy ne tegerül mi elvéleményetek. Én nagyon gyorsan válaszog az első kérdésedre, aztán Gábor talán arra is mondi, de az egyik, hogy biztos hallott, aztán szót, hogy csok, tehát, hogy hány gyereket vállalunk és mire, tehát, hogy így lóvé, egy, kettő. Beszéltem egyszer egy evolúciós psziológusa, aki azt mondta, hogy a antisociális személyek sezavar, hogy ez az ilyen nagyon brutális, most már csak ilyen pératív ez a pszió pata, eze nem tanul nem szeret, nincs le a kismeret húzása, akiknek nagyon nagy része, kriminalis, tehát bűncselekményben, vagy öngyikasságban, tuladagolásban, ESMűen, viszont nagyon korán önállósodik 12-13-14-es korából elköldözik othorról gyereket csinál, tehát a genetikáját már teríti, aztán 22-es korban mondjuk meggyélkkel egy kis meghal. Tehát evolúciós psziológia szempontjából, az antisociális személyek sezavar azért túlélő, merhamar sza porodik felelőség, hát, az más lapra tartozik, tehát ez nem így működik. Hát a gyerek vállalást, azt nem tudom, tehát hogy tényleg ezek az emberek, mint nagyon szerelmesek voltunk, és az acástársaim ugyanáról számolnak be, hogy miért vállalnak gyereket? Hát ez szülők akarnak lenni, és azt gondolják, hogy kurva jók lesznek bennem. Hát utána derül ki a szülői szerebben, hogy ooo, nagyon nagyobaj. Előtte nem tudja az ember, honnan tudná, úgyhogy általában ez fel sem merül. Azt már felmerül bennem mondjuk, hogy ilyen súlyos acásként például vállalnék-e még gyereket. Hát, kurva nagyrizik-kó. Nem tudom milyenne, inkább nem. De hát mondjuk ticsis ilyen veszi, jelenleg. A másik meg a szülők, hát attól én még a gyerekük vagyok, ők meg a szüleim, ők, hogy ha betegek, öregek, hát nyilván valamit kell, majd csinálnom, de közben bántalmazóak, akkor is, hogyha a legjobbat akarják, mert ugyanúgy működnek mindjerekkoromban, de hát hogy ezt erre nincsen szerinte megzakt válasz, hanem az van, hogy megy ez a libikóka, hogy egyrészt énne sérüljek, vagy hát így egyáltalán tudjak funkcionálni, már pedig, hogy ha ott vagyok náljuk, akkor az sérül, az gáz, másrészt meg, hát vannak igen gyerek, attól még én a gyerekük vagyok, és hogy ha majd ágy tálazni kell, akkor valamit kell csinálnom, az nem lehet, hogy tibantalmaztottok engem, le vagyok szarva, hát ez biztos nem lesz, hanem valamit csinálnom kell, és akkor ebben kell valami elfogadható kompromisszumot találni, gondolom. Na utolsó kérdés? Kettő kérdésem is van, utolsó kérdés, utolsó kettő. Az egyik az egy nagyon komoly, vírasen komoly kérdés, az pedig azért, hogy mi az a boldogság, már mint, hogy nagyon tetszett, ahogy ott volt egy ilyen egész sequencia, ami arról szólt, hogy boldog akar lenni a nő, és csak miért nem boldog már végre, és ez nagyon sok szor, mert nem is felmerőtt, azért egy ilyen kis körfutás, igazából egy gondolati körfutás általában, amikor hiányzik a boldogság, akkor kérdezem meg, hogy mi az, vagy hogy mi volt az általában az, mi volt, mert emlékszem valamit boldogságra mindig, hogy ez az lenne nagyjából az, és mondjuk ez összefüggésben van, nekem ugye, és ez a második kérdés, igazából valódi kérdés, ez általában összefüggésben van az őszintességgel, hogy mondjuk őszinte vagyok először is magamhoz, és itt is nagyon sok monológot ilyen, egyébként fejven lezajló monológot hallhattunk a darabban, ami nekem nagyon tetszett, mert párosítva azzal, hogy a tekintetek azok, hogyan mazoktak így nagyon érdekes volt, hogy igen, és itt nem őszinték, itt van csend, még csak nem is hazudnak egymásnak, csak mennek ki az információk az ételbe, és nem találkoznak, és igazából így csúszik el az egész, ez a tudattalan lét, hogy valójában nem tudattalannak vagyunk, hanem csak nem mondjuk el egymásnak az igazat, mert magunknak sem merük bevannani, mondjuk el, család teröpeutaként rá lehetett apintani arra, egy embernek, hogy most gondolkodik azon, hogy valójában mit szeretnél kifejezni vagy közönni, hogy mi szeretne ő lenni, ami van erre egyáltalán esély, vagy mondjuk megtalálni azoknak, akik egyébként ótszkodnak attól, hogy valójában ótszkodnak attól, hogy beletúrjanak a fejükbe, csak a problémát akarják megoldani, úgy nagyjából remélhető volt. Én válaszolok aztán utána, majd többiek a színpadól még mondanak, a boldogság volt talán csak annyit, hogy ezt megint a család teröpeut a mesterem törszékeilus mondta, hogy a boldogság az kicsit is színekem ez így nagyon tetszett, hogy a boldogság nem egy olyan dolog, ami felégy megyünk, hogy ott ragyog valami nagy színes édes, nem tudom mi, hanem az ember úgy jól él, úgy ápulja kapcsolatait, etikus, úgy rendben vannak a dolgai, akkor az úgy megy utána. Tehát, hogy én megyek, és akkor az valahol ott van, mellettem, körülöttem, kicsit elégedetség, kicsit euforja, ilyen jó pillanatok, valami és mi. A másik, hogy akár így család teröpe utalként az ember, hogyan van egy helyzetben mennyire tudom én motiválni az embert, hogy Turkályon menjünk mélyebbre, igen. Szóval ez egy közös munka, hogy az ott így, tőnképpen a kléens irányít én segítem, vagy nem irányít, az őgényen szolgáltatást, és hogy igen, például, amit traumák kapcsán szoktam az látni, hogy nem mindenki alkalmas ott, akkor, hogy a traumáját előbányázzuk, mert hirtel még nem tud veled mit kezdeni, és ez is egy ilyen, nyilván ez a terepe utának a felelősége, hogy oké, most beszélünk, de utána ő neki el kell menni, és hazak elérni, és mást a pekemé dolgozni, és hogy mi az a szint, amit ő így egyáltalán képes elviselni. Szóval azt gondolom, hogy ebben meg én nekem vigyázni is kell rám, de így szeretném, hogy így többet értsem magából, és hát igen, tehát hogy mi az a szint, amit ő aztán ő élhetőnek fog tartani, és ez így majd ki alakul. Hogy na, ezen a szintén ő már tudja kezdeni a konfliktusait. Hát minden nem tudtunk meg, hát mindent. Barátam egy szell leforráztak kezét ilyen nagyon, egy campingbe voltak Horval Adrián, és nem akar telmeni sehova, tíz nap után haza jött, hát tényleg ellé jól nézett ki a kezé, mondja neki az égési, aztán orvos, hogy ha hol nyaralt maga, hát ízért nem volt ott valami ellátás, és mondja Szabi, hogy hát nem tudom, ez örökre megmarad a szint, hát örökre nem, de amig él. Benne még az, benne maradt azért, hogy... Ők a boldósággal akartok mondani, vagy bármilyről? A darabban benne van egy foltozsák. Tündéruljak foltozák. Igen, a Flamenco-ban, igen, igen. Én nekem, amikor ez az egész nagyon-nagyon súlyos kriz is volt, akkor így, és hát az oszó évek itt tartott, akkor így az volt, hogy, hú, a konkrét szembedés hiánya. Unti elég. Ezt akartam hozzáfizni. De nem még annyi maradt ezzel kapcsolatban az egyényi felelőség, hogy akkor minek vállalnak az ilyenek gyereket, típusú kérdés, hogy olyan van egy jogunk ezt így egyáltalán megkérdezni egy olyan társadalomban, ahol a nagy szinten is gyakorlatilag, ugyan ez megy egy nagy dysfuncionális család vagyunk Magyar népként, és megy a falazás, súnyogás, hazukság és a többi bántalmazás, és az állam is gyakorlatilag úgy működik, gyakorlan, mint egy bántalmazó. Hát éppen ilyenkor valajogunk megkérdezni, csak hangosan kekérdeznünk, hogy ez így visshangozék a falak között. Mert azért ebben a darabban is volt, bennem azért azok is felmelőltek, hogy mennyilyen pont volt, ahol esetleg be lehetett volna alapatkozni, ahol esetleg jöhetett volna valami félre segítség, és amit nem kaptak meg vagyok el. Szerintem azért mindenki valamilyen szinten kényelmetlenül feszenget néha a dialógusoknál, hogy ebben már én is voltam, hogy ez a passzív agresszió, és hogy hogy mennek félre ezek a kommunikációk, és valahol azért ez lehet le tanulni is. Ez iskolába példáulni, nem kellene mondjuk ezekről is tanulni, amelylet, hogy ilyen rengeteg okos és fontos dolgot tanulunk az iskolába, hogy mondjuk, hogyan kommunikáljunk a szertívebben. Igen, az nagyon ézgálmas, mert féltünk először, hogy úgymond ténédzserek közévinni ezt az előadást, az az előadást azt gondoltuk róla, hogy felnőtteknek való, és akkor jött egy felkérés az egyik imáziúmból, és akkor megvitattuk Jánossal együtt, hogy mit szól ahhoz, hogyha ezt így 16 év, nem 18-tól fölfelé, hanem 16-tól fölfelé játszuk, és kötelezőnek gondoljuk azóta, mert elképesztő visszajázéseket kaptunk, tehát hogy így nagyon-nagyon fontos, amiről beszéltünk, hogy elszemvedni szabad beszélni róla meg nem, és hogy így muszáj, igen, most már tudjuk, hogy muszáj játszanik-i mégben is. Igen, ugye azt hiszem a könyvenben is egy ilyen motóként is van, írva meghátett el a foliázat könyve kországába, hogy 18 év alatt egy sobban ilyen dologról nem tudhatunk, csak átélhetjük találróviden ennyi, úgyhogy na, szépen köszönjük. Köszönjük szépen, és a drugreporter szabad egyetem majd folytatódni fog, aprilisban lesz következő, és ez a beszélgetés, ez kint lesz a Facebookon, kirakjuk a Facebook oldalunkra, tehát ezt a beszélgetést elhet érni, és ha jól tudná, a filmverzió az YouTube-on elérhető lesz ennek a darabnak a filmverziója majd azt is akkor, amit kikerül. Úgyhogy ha ott kint lesz a hallnapon, igen, a baj a Facebookotokon. Szerintem még egy nagy tabsot kérnék a beszélgetés. Köszönjük szépen.