 Dette er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlighedens egendom, for at yderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. 1. bog, kapitel 1 og kapitel 2 Den savantlige flok nysgære af, der hører med til et Københavns kirkebrillup, havde en sludfuld november eftermiddag hende af aften samlet sig udenfor Helligåndskirken. Brudgommens gamle vaskekone, Madame Ludvisen, stod i en klynge af vindende tilskure og fortalte om og om igen, til hvem som helst, der gad høre på hende, er, at det som ænd var den unge politikniske kandidat Paulsen, der holdt brillup, med manufacturer handler lindbærstatter. Ja, det var det virkelig. De havde da været forlået i flere år. Allerede mindst, han gik og læste. Det vidste hun, Madame Ludvisen, god beskid med, skunde ingen dengang skulle vide det. Manne, hun havde nu sin gang så mange steder, som han fik jo emre noget at høre. Men nu skulle han da være kemiker, eller hvad de nu kaldte det, hun postede linsfabrik, eller det nu var en glassmærfabrik helt nede på landet, på den anden side af Køge, og det var som en bare 800 kroner og fri bolig de giftede sig på, og det var ikke meget for bedre folk. I ser ikke, hvis der kom mange børn. Og han, lindbær, hendes far, havde som en ikke mere end han selv lige kunne klare sig, så det var ikke meget de kunne få for den kant. Men hvad skulle man sige til det i sådanne tider? En hver havde jo sit læsertrække. Hun, Madame Ludvisen, vidste nok, hvad det ville sige, at stå på barbake og slide i det forføden. I ser, når man havde en mand, der emre ville på Bumlebær, og drække hver en skilling op, han fortjent det. Og der så var tre ukonfirmerede børn, og den store tøs kom hjem hverandet måned, når hun ingen kondition havde, og lavede sin mor til byrte. Og derfor måtte hun stå i vaskebaljen fra den tidelige morgen til den sødesængetid, og an der var der verken til det hele eller det halve, så hun vidste nok, hvordan tiderne var. Madame Ludvisen var her kommet ind på sit yndlings tema. Hendes huslige bekymringer og de frygtlige tider, se de gensidige belysning, og hun fik der heller ikke stands på sig, før brodeparet kom ud af kirken, hvad der medførte almindelig trængsel og skubben til hverandre, for at få et glemt af broden at se. Det var en lille let skikkelse, helt i vit, ansigtet fint, uden enlig at kunne kalde smukt, øjnende grobrugende og levende, leberne noget bleje, men kønt formede, og med et smil der klede det godt. I det hun kom ud af kirken, kom derens mule rød i kænderne, medan hun lød sig ikke for bløffe, og der var en af sig lidt af en skæld med det blik, der tilfældig dreifede Madame Ludvisen. Han var knapt et halvt hoved højere, velbygget uden at være nogen enlig i kraftig skikkelse, lyst pulskæk og hår, og et kønt mildt ansigt med et skære lykke over sig. Man var enig om, at det var et meget pænt par. I det han hjælpe hende op i vognen, sne han sig til smur og trykke hendes hånd, hun gengældte trykket, og uden at slippe hendes hånd, træk hun ham ind til sig, så smækkede størn i, og vognen sat i fartet af gaden. Flocken skilddes, nøjsomt tilfreds med det glem, man havde fået at se at bruge parret. En ung pieble stående på hjørnet, og så efter vognen, om det havde været hende. Slut på kapitel 1 og start på kapitel 2. Erik Poulsen var søn af en mindre københavns konverksmester. Han var blevet holdt i en god skole, men da han værken havde vist særlig fly, eller røbt ualmindelige evner, blev han straks efter konformationen sat i smidelære på en maskinfabrik. Det var i midletid ikke noget, der havde behaget ham. Den smusige arbejdstrakt, det hårde arbejde, den hunsne behandling var ham illerligt imod. Han havde altid haft noget vist aristokratisk viser i sin og tænke måde, og en leven ubunden fantasi havde alt fra hans tidligste år, formålet ham en anden fremtid end den, man i reglen opnår via hammer på jern, og nytte metallplader sammen. Hædde han bare vist i hvilken retning han skulle søge det store han fra naturens hånd var bestemt for, men det var netop ulykken, at det omkunde han ikke blev enig med sig selv. Når han om aftenen kom tidligt i seng, lå han tross sin træthed i time viser fantaserede, luld og gynne fremtidstrømme, og ved aftenen ny og forskellige. Han var med i et stort felttog for slagsvis generubring, og det var på ham det teltige udfald i væsentlig grad kom til at beror, hvis jernet har beundret Holtern i spidsen for hærendsidt indtog i København. Noget videkendte sig sine fordomskammerater på fabrikken. Tid tross sin storehed var han ikke blevet stolt. Eller en anden aften gjorde han den store opdale sig af dammaskinen's afløser. Det ekræft af sig selv arbejdende per petum mobile. Han førte selv prøvelyntoget med de kongelige herrskeper fra København til Korsøer, og tilbage i løbet af en time eller så. Alverdens stater afkøbte ham opvindelsen, og 100 gange millionær triumpherede han som den, der var nået i jernstop. Eller han gik over til katolicismen og blev hurtig abbede, kardinal, og til sidst pæve, der ved et besøgsat i den hjemsted København på den anden ende. Eller han blev en stor kunstner, den anden Raphael, med lavbærkrand som pande. Eller han drømte sig som Caesar, eller som Napoleon, kun uden et vatholo og sang til Ina. Men om dagen måte han holde arbejdeslid ud. Overfor Faderne havde han en gang lavet en antyning falde, om at det smæderi holdt han ikke af. Han kunne have været Mia Flitti og fremlig i skolen, om han rigtig havde vildet det, men det havde været meget bedre om han var kommenteret at studere. Men på det punkt kendte Faderne ingen givende efter. Hvad man en gang havde påbegyndt, de førte man til ende, om det så var til nok så meget en enligede. Og så kede dag så til dag, langsomt, men ustanseligt. Dagen blev til uger og måneder og år. På en skønne dag var der et ungt menneske ved navn, Jack Paulsen, der havde stået sin læretid ud. Caesar sagde den gamle Paulsen. Nu kunne han de tale om sagerne. Når man ikke var mere end 18 år, så havde man endnu fremtiden for sig. Værkføren på fabrikken mente, at han havde opdagede noget mekanisk talent hos Erik, og efter nogen snakken frem og tilbage blev det bestemt, at han skulle være politikniker og tage examen som mekanikere. Det var jo dogmente han i stillhed, altid et skridt frem i mod per petur mobilet. Efter at have læst matematiketårstid, kom han så ind på læreranstalten, men det var ad ikke længe før kemien, for første gang stod han over for en virkelighed, der opfyldte ham ganske. Der var ikke tale om andet. Kemi og ikke mekanik måtte være hans hovedstudium. Faderne måtte til sidst give efter, skunt han fandt dette studium betydelig mindre praktisk. Hvad fagene skulle det føre til? Men der sønd absolut ville. Lod han fyre en råde. Nu tog Erik fat med iu og lyst, i laboratoriet var han ret på sin hylde. Og hans lærer betraktede ham som en låne ung mand, skunt han slået en del af på de andre fag, der ikke i samme grad optog hans interesse. Pokker med det, sagde professor Dickmann, læreranstaltens direktør. Vi lever jo i specialiteten hans tidsalder. Men allerede året efter, Erik var kommet på læreranstalten, døde hans fader, moderen var død, allerede, men han var dreng, og dette forsade en midlertidige afbrydelse af hans studium. Nu var det ikke sikkert, da blev råd til at studere. Faderne havde som så mange små mestre levede forhånd i mund, og der var ikke mange hunderede kroner, der blev tørst til Erik. Hans formønder, en gammel ledder, ville, at han igen skulle tage ambolten, men her tilsag Erik et resultat, nej, hos det, hvad det ville. Han var ikke forintet blevet tvumet igennem den hårde lærertid. Den havde modnet ham til en karakter, og givet ham vilje, og evne til at sætte sig igennem, hvad han alvorligt havde sat sig for. Trots formønderens ile, havde han været igen med forstærket iver. Han visste, at det galt enten eller. Han landede år efter, hvor den lille kapital opbrugt. Han blev nødt til at se, som efter noget arbejde for at kunne leve, og efter forgævet, så havde han søgt matematiktimer ved skoler, måtte han være glad ved at få plads ved et galvanoplastisk eplitessemang. Skønt arbejdet her kunne leve nødt ham ringetid til at passe sin studie. Han måtte endnu altså et helt semester blive borte fra læreranstalten. Aftnerne og sønddagene studerede han på egen hånd. Det var trange dage, der var ikke rød til middelsmad hver dag, til han måtte have byer og instrumenter. Tiden han ikke havde tid til at møde på laboratoriet. Men han bare havde et restigt ungdomligt håb. Det skulle lykke som at gøre en opdalese, der med et slag kunne bringe ham på fod igen. En dag gav han sin sidste kroner ud, for at kunne eksperimentere med en krum forbindelse. Han manglede smør for en krum. Det var hent ham før. Det miste han at den gik med eksperimentering og en sulten med eget. Opdalesen var så nær, synes han. Men så sprang retorten for ham, og alt håb var ude for dengang. De gik ikke bedre de følgende dage. Opdalesen ville ikke komme. Der manglede endnu lidt i ham for at blive en anden basejus eller sjæle. Men så kom det på en anden måde. Prof. Dickmann var ked af, at den flinke elev ikke mødte på læreranstalten. Han skaffede ham et stipendium på nogle 400 kroner i tre år, og dermed var al såvflukket. Erik Poulsen sagde forvelse galvanoplastikken og holdt på nye sidde inden to på læreranstalten. Slut på kapitel 2. Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlighedens egendom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Kapitel 3. Slut på Lidt, Erik Poulsen bodde på fire saglige møndergade. Det var et lille hummer, han havde, hvor der ikke var plads til stort mere end en seng, et bord og en rejol. Hende ved vinduet, hvor han havde sin arbejdsplads, var der kun udsigt til gen på husene skidengrå passader og et stykke himmel, hvor solen viste sig et øjeblik sent på eftermiddagen. Men der var længe lyst deroppe, og han kunne ene huskemte bosevn i sin bog, når gaden nede under, og man begyndte at tænde gaslykterne. Erik var nu snart 24 år, og det skulle ikke gerne være længe før han kunne tage sin eksamen. Han visste med god som vidighed, at han havde hængt dygtigt i, så han burde kun nok kunne gå op i dors tid, før man i reglen plejede det. Det var en tidlig forårsmål sist i maj. Erik sad på sin plads ved vinduet, fordybde i den organiske kvantitativ analys. Fra gen på husets facade, som morgensolen bagede i, stærke lys, og reflekterede et vindue solstrolern ind på hans bord, og på det vindueskarm, opstillet i regensglasser kogeflasker. Han lyftede et øjeblik hoved, og missede over mod det stærke lys, der chinerede ham. Men ved et fanget hele hans opmærksomhed, pludslig og uventet, så det næsten gav et sæt i ham. Det overhved vinduet, halskjub bagardinet, og nogle potteplanter, men ikke det ståm ændre i fuldt solly, stået en ung pie i morgendragt. Men nu som hun lyftede hovedet, mødtes deres blik for et sekund. Det var et lille fint ansigt, indrammet af etters solens skyldende hår, og med et mildt kønt øjenpark, ved sbliks strax, en smule forvirret, sygtet videre langs husrækken, hvor efter skigelsen, er der forsvandt i værelses mørke. Han blev siddende en stund i samestilling, firene på vinduet, hvor han havde set hende. Det havde taget ham med en egen magt, dette pludselig syg. Det var ikke hvorfor, eller hvorledes. Var det det strålende sollys, eller den tidlige morgen, hvor sandserne nok er mest modtagelig for indtryk? Eller var det noget ind i ham selv, der havde forsaget det? Han havde aldrig førlagt mærke til, hvem der boede over for ham. Det havde interesseret ham så lidt, og han havde haft så lidt tid. Og de unge piger overhovedet, det var gode, og han lige så med dem. Et glemt i forbiilen på afstand, der strålende, det var så at sige alt. Og nu sad han der i sin stue, og det varme, og det strålende trængte mede ind til ham. Så han følte sig underlig betagelig, og blød om hjertet, uden at han ret visste at give sin følelse navn. Det slog ham på forskel i han i grunden, må det være for sin hjævnællerne. Det skortet har ham ikke på følelser eller fantasi, tvært imod. Men en alt beherskende er gerighed, og den der af følgende utrættelige hien mod et bestemt mål, under trængekår, der ikke lød ham én overflød i øger i lommen, havde sat sit mærkelig pre på ham. Men han på den anden side netop i kraft af sin overstrømende indbildningskraft, var bare nok til helt at kunne optages af drømmende forestillinger. Men nu med et vatte, som om den kærlighed, han havde akket så lidt, at sig selv var kommet ham nær. Der var noget frodet og livskraftigt, der til synlædende helt umotiverede vaktigt til livet i ham, og jublerne, der denne morgenstund fik om til at føle, at der var forre året og ude, at solen skinnede, og at der stod fule kvider i den snævor og snagside gade, han vente sig etter til boen, men mellem linjerne strålet der sol, så varm, og lyste der øjne, der vinkede og drog. Den hos ham alt beherskende fantasi havde fået et stød i nye retning, ved at øjeblik måtte han løfte hovedet og se over på gen på huset, og da han kun så det tomme vindu, hvor den kedelige skiden grå mur blev han utolmodet, han ville måtte se det syn i nogen gang, endelig der satte hun ved vinduet med sit håndarbejde, kan han kun kunne se hendes nakke, der nu var da bevæget sig lidt, men det var nok, det på rolighet, og dæmpede alt, som det på samme tid illenevede og satte feber i ham, han fik som en slags medledighed med sig selv, han kendte ikke en i eneste umpie, er rendret i i hvert fald en, er rendret i i hvert fald ikke, denne var den første, og hende havde han ikke set før nu, og visste ikke en gang hvem hun var, eller hvad hun hed, der kom nye dage, og med dem et nyt liv, han kun sidder morgenen og længes, han måtte set glemt da hende før han tog fat på sin bog, og når han givt på læreranstalten var han sidste blik til hendes vindu, ligesom hans første når han kom hjem, det hente, at når han så hendes stå over ved vinduet og overstykket på, redde til at gå ud, selv greb sin hat, og elede ned ad trapperne, for at kunne møde hende på gaden, mere faldt ham ikke ind, og så gik han ad da op til sin bog, glad og fornøjel over det livet han havde opnået, hun på sin side var ikke blind for den opmærksomhed, hun havde vagt hos ham, og er hele hans adfærd, gættede hun sikker til nærmelsesvis, arden af hans følelser, det følte han sig i hvert fald opbevist om, der kom som en stille forståelse imellem dem, det blev så afgjort og vist, at de ved om morgen måtte se hinanden ved vinduet, skønt de ikke en gang tænkte på så meget, som man ikke til hinanden, men aligevel synes han, det var som om hun sagde, god morgen, her er jeg, men blive bare ved med at være flit i, og hans vej i sit stille sind, igen, være bare rolig, det skal jeg nok, så den gik sommeren, og efteråret stod for døren, en eftermiddag, der jeg ikke kom hjem, for lærer han stalt den, og som så vanligt så over til genbons, opdagede han i et vinduet en plakat, på hvilken der stod, værelse til leje, i samme øjeblik, som det blev ham klart, at værelse hørte til hendes lejlighed, var hans første tanke, bare jeg turer, og hans næste den, at han måtte, for han følte noget som skindsyge, ved tanken om, at den anden skulle have lov, drage ind og bo der, i hendes umelbare nærhed, dag ud, og dag ind, se hende, og tale med hende, men alligevel kunne han ikke rettage sig sammen, til at våge det afgørende skridt, set hun nu selv lukket ham ind, hvad ville hun tænke, hvad ledes ville hun opt for at det, og bare han visste om han turer, han så urolig den natt, i drømme forhandlede han med sig selv, om han skulle eller ikke, og hver gang kom han til det afgørende resultat, at han måtte, men om morgenen var han lige vidt den dag, han åbnede sin bog, men det var ham umuligt at samle tankerne, han ville slet ikke se over til vinduerne, og kunne dog ikke lad være, det var han lige frem piene, set han nu ikke gik over, og så måske, for evigt, kom til at få trød det, og på eftermiddagen, kunne han ikke holde ud længere, han tog sin hat og gik da over, frygt som og med bankende hjerte, som om det var noget forbryderisk han ville begå, han frygtede, for at blive greben på fast gerning, det var ham en lise, at hun ikke lukket ham ind, men da han så stod der i stuen, hvor hun sad på sin savænlige plads ved vinduet, og nebbelyftede hovedet, da han mummelede et god dag, var det er da rent galt, han var så skamfullt og forvirret, at han knap kunne få sit ønske om at leje, og han prisede i sit hjerte fru Lindbær, der tog det så naturligt, og lige fremt, sikker det uden at ende uroet, der var ikke det mindste i vejen for, hun havde så tit tal til sin datter, om den flittige student derover, der altid hang over sine bøger, og var glad ved at kunne få et ordentligt mænske til locierne. Tiderne var så knappe, og da hendes søn, der havde haft værreltid, nu var res til Sydamerika for at gøre sin lykke, hvor hun blev enig med sin mand om at leje værreltid ud. Deres locierne skulle blive betraktet, som om han hørte til familien, når de visste, at han var et pent mænske. Erik gik betydelig mere let om hjertet, ned af trapperne, at han var gået op. Men dog pinte det ham, at han ikke visste, hvordan hun optog sagning. Hun havde knappen ikke, da han sagde forvæld, og ikke et øjeblik lyftede blikket fra sit håndarbejde. Hun måtte ikke misforstå ham, og udtynede hans adfærd, som potrængighed, ikke for alt i verden. Kort efter flyttede han ind i sit nye værrelse. Slut på kapitel 3. Brexit er en LibriVox indspildning. Alle LibriVox indspildinger er offentlig hædende om, for uderligere information eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Aia er Otto Martin Møller. Kapitel 4. Det var et nyt liv, der åbnede sig fra Jack Paulsen. Lindbergs regivende borgere folk, der sad temmest mod i det. Men det var en rar og hyggelig familie, hvor Jack befandt sig vel. Fro Lindberg var en god modekone, Hvis horisont ikke gik sønderligt ud over det huslige område, og Lindbær, der for jo et altid var i sin forretning til sent på aftenen, var en mindre, ofte bekymret handlede og ikke mere, men det var brave, godhjærdede mennesker, der førede et godt familieliv. Da dren blev ærg i begyndelsen ikke rigtig klog på, var det den samme han om morgenen havde set ved vinduet, eller var hun vred på ham, fordi hun fandt han sadfærd på træningene, hun syntes forsetligt at undgå ham, han turde ikke tale til hende, og hun åbne ikke munden til ham, han blev helt minsmodig og forsagt. Men når han nu og da en aften sad inde hos familien, da Gæstfridt havde bedt ham at komme ind til sig, så ofte han ville, var det ham dogn frud i smug og betragte hende, som hun sad der i lampe lyset med hovedet bøjde over håndarbejdet, og de kønne flidige binger træk nålen ind og ud gennem tøret, og nogen sagde et eller andet, lydde han anspændt efter hver eneste lille betonning, og gik hun hen over gulvet, fuldte hans blik hver eneste lille bevægels af hende. Han var fra Niaiv til at tænke på at lægge skult på sin bøvndring, eller holde sit blik tilbage, blot han viste hvad hun tænkte om den, det holdte han ikke ud i længden. Men den art energi han var udrustet med, slod ikke til her. De hunderede gange besluttede han at tage mod til sig og frejde dit børgehende, og hun ikke syntes det var godt han var kommet, for hun viste jo godt at det var for hendes skyld, og hver gang svigtede modet ham, hendes nærhed slog hans tunge med lamhed. Endelig fandt han på en udvej. Han havde en enelse om, at det var hende, der rydede op på hans bord, og tørrede af, når han var på lægerhandsdalten, og så skrev han en dag på en stund papir de år. Måtte jeg ikke være kommet? Han lavede en, han gik på sit bord, så lydes, at hun måtte se det, og hun måtte også forstå det og svare om hun der værdighed har med svare. Den dag var han ikke den samme opmærksom tilhører ved forlesningerne som ellers. Han kludrede i differentialrejningen, og kendte ikke vormelen for oxalsyre. Best, som han stod og vejde et filter, havde han nær smidt det hele. Sæt hun holdt han anden, så så han var, at den tanke ikke før var faldet ham ind. Der havde han naturligvis forklaringen. Nej, det kunne. Det måtte ikke være sådan. Han vidste værken ud eller ind. I sit værelse gav han så ikke tid til at tage overtået af, men snabbede papir og lappen, der lå, til synløden urørt på samme sted. Indesvar, han ventet papiret. Jo, der stod noget i det ene hjørne, så fint, at han nebbekunde skimte det i halvmørkket. Der stod, der stod med bide små, lyjandsbåsdæver. Et. Jo, han smidt sig ned i stolen, træk ved at dybt efter den voldsomme spænding. Han kunne gerne have givet sig til at græde, at lykke. Der lød skridt ude i korridoren. Han fog op. Han kendte lyd af hendes trin. Hun kom fra køkkenet og gik ind i dagligstolen. Han kunne ikke andet. Han måtte dig ind. Hun var ene. Men da han ville sige noget, kunne han dog ikke få ordene frem. Uvilkogelig ragte han hende hånden, og hun tog imod den. Et fast håndtryk, og så var han ude af døren igen. Nu var det afgjort, om det ikke havde været det før. Examen til næste sommer, om i første karakter. Slut på kapitel 4 og start på kapitel 5. Rønding Gårds glasværk og prosolensfabrik var beligget i en af Sødsjyllands smukkeste regne. Ved bredden af den henvid 1000 tyngere land store Rønding Emose, der strakte sig mod syd, næsten så langt blikket noget. Til de andre sider omgaves fabrikken afvækselende af sko, og højebakker, der ligesom gænede den øvrig i verden bort, og kun ved et par smale skovevej tilud forbindelse med den. Og som den lå lun gennem dernede i dalen ved Mose-dravet, hvor fabrikken selv en lille verden for sig, eller i det mindste en helt lille by. Yderst lå, i en halvkrejs arbejder boligerne side om side den ene line etnanden på et hår, og hver med sin lille stumphave. Så kom direktørboligernes røde tejlstens tag midt i en frode i Wittstrakthave, og så bemyndte den enelige fabrikk med sit viavare bygninger, glaspustariet, lagerbygningen, slibariet, materialbygningen, kontorbygningen, proselensbannariet og så videre, over hvilke ravede en mangfolkighed af skorsten i været, til alle døgnestider udsendende lange bølgende røjstrimer. I en fløj af den to etage høje kontorbygning, umiddelbart ved direktørboligen, lå oppe på første sal, hvor fabrikkenskemikker bestemte lille treværelses lejlighed, eller rattere. Den bestod af to værelser og et lille hummer ved siden af køknet. Vinduerne var små, og der var dygtigt lavt til loftet, men ikke de stumme ind, der havde jeg ikke poulsen, og hans unge hustru fået indrettet, så er det ret hyggeligt. Miran, sovekammer og dagligstue, der til lige måtte være spisestue, og studeraværelse, havde direkt nok ikke kunne få det til, men det gik dog, eftersom de kun var to, og sidste halv tænkte på at give større midt af selskaber. Han havde blodet ret par måneder, og man var allerede kommet et stykke ind i det nye år. Det var en streng vinter, om natten frøjste hen imod en halsningsgrader, og selv ved midtastid ville vinduerne ikke rigtig tøj op. Men indenfor var det desto hyggeligere. For der ved mosen var der god tid, og dejlig i tørv, så man behøvede ikke at spare. Især om aftenen havde de det ret. Hun arbejde for den dag hvorforbi, og han havde fået sin sloprak på, og den lange tid betændt, mens hun havde en eller andet lille arbejde at sysle med. Hele dagen igennem længdes de begge efter disse aften timer, og for at få tiden, når de ikke var sammen til at gå så meget, desto hurtigere, han de begge i med arbejde på hver sin vis. Det var endnu så nyt at være gift og have fælles hjem. Og tit, når det endelig blev sengetid, og de brød op, kunne han snabbe hende i sine arme, svinge hende og sig selv rundt på guldet, og forsikre, at han var den lykkeligste mand under solen. En gang, når hun ikke i øjeblikket kunne finde på noget at tage sig for, og hun ikke længere kunne udholdere ved alene, kastede hun et sjæl om sig, og løb over til ham i laboratoriet, der lå i bygningens anden fløj. Det morede hende at se ham stå der i bluse, og med stort foreklæde og laborere. Hun var højtidelig nye med til, hvor ledelsen analyserede kaolin, undersøgte de forskellige blandinger smeltelighed, eller under aktig tilberægte farvemasser til indbrænding på glaset eller på selenet. Og når hun der viste sig alt for tyk hovedet over for de mærkelige ting, hun så om foretagelser, benytte han lejligheden til at holde et populært foredrag om kemins grundsætninger, hvilke dog i reglingen, inden han kom til ende med det, afbrødelser et køs og en lille tribevalg. Men forresten var det ganske hyggeligt der i laboratoriet værelse. Der var ganske anderledes højt til loftet end hjemme i deres lejlighed, og vinduerne var bredere at lyse. Til højere stod ovenen, hvor der stede i bulleåden raskild, samt et skab med instrumenter, og til den anden side hylder med kemikalier i alle farvenianser. Og midt for vinduerne et væltigt bord, hvor reagentsflasker og apparater flød i en bråd uorden, op over hvilke den fine analytiske vægt i sin glaskasse ravede som en eistokart blandt lud og pøbel. Bråderlivet var ikke helt så bagvindende da. Det måtte han, jeg ikke påvde, som rigtig nok bekendte. Han havde all den fald sikker grund til beklagelse. Når alt kom til alt, havde skaben begyndt at stige ham som få. Han var kommet netop på den vej i livet, hvor han hørte hjemme. Alle magter havde været ham nåede i, og om det så var modgang, så følte han, hvad han skyldte den. Men sin hustru ville han nu slet ikke tale om. Hvis så han senede, havde han været rent urimelig heldig. Hvilken ungdi, menede han, ville have jublet ved tanken om at skulle bo på en ensam fabrik ude på landet, uden omgang med andre mennesker, kun med ham. Og hvem var så ren og trofast, var su og egen nyttig, og fornåede med lidt som hund. Han havde været så bange for, at de 66 kroner om måneden ikke skulle slå til. Hvor havde hendes fader ikke vredet sig ved at give sit samtykke til brylluppet, fordi han mente, det var for lidt at gifte sig på. Og nu lavede de lige frem penge til side. Han ville nok se den, der kunne gøre hende det kunststøk efter. Sådan en lille fornuftig sparsomlige korne kun var. Når han talte om det loven rik nok af ham, så sagde han, det var bedst, at han ventede et års tid nu, før han gav hende karakterer for husholdningsførelse. En ny kust fejrer altid så rart. Men det ville han ikke høre nogen tale om, og dane fløj. De visste knappt hvordan. Den ene som den anden, og dog var der ingen ene formighed, skulle de levede så ganske for sig selv. Et par gange havde de en aften været hos direktøerns. En enkel gang hos materielleforvalgterens, ellers ingen steder, og de aftener havde de en dag længe til sæftere at komme hjem på sig selv, og ha' det godt. De var som to turdelduer ved mærkede fra direktøren Onnfullt. Men her er gud. De var jo også i vedbrødstagen endnu. Vinteren måtte så småt til at bøje sin stive og narke. Solen stod hver dag højere på himlen, og det blev stadig længere lyst. Ved midt af sted smeltede sin ene ude på vejen, og som med netter gik temperaturen næbe under nullpunktet. Men så blev det til gengæld Schab og ælde alle vejene. Man kunne næsten ikke komme tørskodet udenfor en dør, og fugtigheden sigevede ind på de urimeligste steder. Hørste de unge folk kunne den da gå an, men hos materielleforvalgdaren, som boede i stuen, var det rent forfærdeligt. De rare hyggelige aftener blev derovide en tid i nu. Erik var begyndt at studere videre for alvor. Det var som om det ensamme liv ved den vidsstrakte mose. På ny havde kalten noget af agerigheden fra hans unge dage til livet igen. Den havde i de senere år måtte træde i baggrunden for den nye, alt overstykkende fjærlighedslykke. Han havde nu et adtropet på skolelunde ved tanden om sine tidlige og fantastiske drømerier. Men selvom han ikke længere tænkte på at vinde den om blandt de allerstørste, opgav han dog ingen lund at komme videre. Et eller andet kunne halve nokslumpe til at opdage og vinde et lille navn. Takke ved, at han sødede lille fornuftige sparsomlige kone, kunne han få råd til at holde par udlandske tidskrifter fra kemi, og selv havde han i tiden fløb, fået skrabbet en del fremragende værker, sammen i de senere års kemiske literatur, som han ikke tidligere havde haft lejlighed til at studere helt igennem. Nu sad han om aftenen at læse det, med vise små afbrudelser som skyldig tribut til den anden store magt han havde allieret som med for uden kemien. Vid siden af sit daglig arbejde eksperimenteret han på egen hånd i laboratoriet. Han stod tidligt op, for at få mere tid, og arbejdet ofte lige til skomringen faldt på. Han havde fået fat på en tråd, som han blev ved med at følge. Der var draget noget, som er at glemt forbi ham en dag, da han stod og undersøgte en urand forbindelse, uden at han senere rigtig havde kun forretet på, hvad det var, der som et lyn havde gennemfaret hans tanke i det øjeblik. Han havde bare på fornemmelsen, at det og var virkelig noget. Under tiden tog han aftenen til hjælp, han fik lov på den betingelse, at hun også var med, og så holdte de aftenen i laboratoriet. Vil du gerne blive en berømt mand, spurgte hun en gang. Han blev i første omgang et smuleforlag. Han havde aldrig tilstået sin ungdomlige agertighed for hende, ligesom han ikke mere ret ville tilstå den år for sig selv. Han mente, at når han studeret og eksperimenteret, så var det kun for sin fornøjelse. Er simpelthen terrasse, uden nogen dyber og bagtanke. Folk vil jo lære ham, hvis de hørte, at han endnu ville være en anden vacilius. Han var drog for gammel til at tænke sig barnligt. Vil du, spurgte hun ikke ind, men han sniser fra det ved at vinde spørgsmålet om. Vil du gerne, at jeg skulle blive det? Hun så på ham og smilede, om jeg ville. Tror du, der er noget, der er for godt til at jeg skulle ønske dig det? Hun rykket ham i skækket, og dog, hun blev ikke alvorlig. Kunne vi blive lykkeligere, end vi er nu. Hvem ved, om vi to ville vinde ved, at du blev en stor mand? Han så lige på hende. Og hvorfor skulle vi ikke blive med at have det godt, selvom... Selvom jeg blev en stor mand? Han tog hende over at give en om livet, og snodet hende rundt. Hvorfor ikke, lilleskat? Jo, vi skulle. Vi skulle. Hørte du? Foråret meldte sig. Skovene rundt om rundt i en gårdsfabrikker, sprang ud i det fejreste grønt. Og udover mosen, hvor den sidste sne længst vores meldede, begyndte nye farvetone og pipifrem, og lærkerne sang, så det skingrødde. Solens skinnede klart hver dag, der kom varme i luften, og vejne blev fremkomlige. Aftenene kortede af, så det snart ikke mere var umagent ved at tænde lys. Nu blev sønddagen, når alt pligt arbejde vilede, de to unge ægte folks bedste dag. De gik lange turer. Ene tog op gennem skovene, og eftersom det blev mere og mere sommer, tog de sommer tider deres mad med, og vinde først hjem hendet aften, når skumringen alt var fallet på. Det var da et smukt syn for dem, da de kom op fra de høje bakker, og se fabrikken dernede i halmørket, hvor det lysede fra glædeovnene, så den fugtige moseluft ovenover stød i et rødgyln sker i den. Og de visste, at dernede lå deres eget lille hyggelige hjem, hvor de havde det så fredeligt og rart. Følsen af deres lykke meldede sig indtrengende, og hånd i hånd, glade som to børn, gav de så videre på vej hjemret. I middeltid studerede Erik lige så i uge i sine tidskrifter, og strebde efter evne og følge med. Særlig gjorde han som i forkerlighed bekendt med den nye og teoretiske kemi, som han ikke tidligere havde haft lejlighed til at studere i dens fulde udstrækning, og fandt gennem den manglede vink, som ved lejlighed kunne komme om til gode ved hans eksperimenter. Selv ved det arbejde fabrikken kravet var ikke stort, og man havde ingen lånne været vant til, at fabrikkskemikeren anstrængte sig i nogen hensegne. Erik's foremand havde en år så foretrukket kron, så arbejderne forstod ikke, hvad det betød, når de hyppet så lys i laboratoriet helt ud på natten. Direktøren tog sagen på sin egen måde, en dag indfandt han sig i laboratoriet, og efter at han søgte en passende indledning kom han frem med sidererne. Gud bevars, han fandt det i høj grad præsvertigt, at nogen mand tilstrebde en stadig større uddannelse i sit fag, og han kunne kun udtale sig i høj grad rosende om den dygtighed, med hvilke han prøvesen udførte sit arbejde. Men så ubehageligt, det end var for ham, han skulle stå til regnskab for AXI-selskabet, hvad der viderehørte fabrikken. Og det kunne ikke inægtes, at laboratoriet's budget, regningen for kemikager og det slige, var stedet meget betydligt i det sidste halvår. Han skulle således blot nævne, at udgiften til en enkel reagents, som platinklorid beløbte sig til cirka 15 kroner. Og ja, det skulle være ham kære, der visede sig så imødekommende så muligt over for kemikagerns private virksomhed i laboratoriet. Han ville selvfølgelig ikke lægge ham den mindste hindring i vejen, men blot henstilte ham til så vidt muligt at spare på de kostbare stoffer. Han dyrektøren håbede, at han, Paulsen, ikke tog hans uddannelse fortrydeligt op, som sagt, han skulle selv aflægge regnskab. Det gjorde jeg ikke nu alligevel, for han ærede sig grundigt over denne smålighed. Tanken var ikke før at falde ham ind, ikke et øjeblik. På lægeranstalten havde aldrig været tale om noget gnigeri i den retning. Han ville først ikke fortælle det sin kone, men hun mærket, at han var knave, og gav sig ikke tilfreds foran hun fik at vide, hvad der var i vejen. Hun gav ham fuldstændig ret, da han svor på, at han ikke for fremtiden ville bruge så meget som et milligram af fabrikkningsreagenser til private vigtepagementer. Sagen blev alligevel ordnet. Direktøren var i virkeligheden en velvillig mand, var hans mule patentelig i forretningssager. På næste repräsentansmåde fik han laboratorepigettet for højde, som en erkendlighed over for kemikåns dygtighed og på passelighed, og Paulsen tog ind af stinne med lidt uvilje mod erkendligheden, efter som han ikke godt kunne sige nej. Nu der hans private laboratorevirksomhed på den måde var blevet autoriseret af aktieselskabet, kunne han eksperimentere sig galt han ville. Men han havde nu en gang fået et ubehageligt afhængighedsforhold, hvor i en stod til fabrikkens ledere, og som han ikke tidlig havde skinket en tanke, han stoltid krømpede sig en smule, ved det, men her er Gud. Hvem var alldeles fri og uohængel, og så fortsat han med sine eksperimenter som før. Ved du, spurte hans hus troen aftenens bøgene? Hvad for briksejernes tro om dig? Jeg hørte det i dag, at materiel forvalgte hans kone. De troede, du ville lave guld. Det er derfor, du har så travlt i laboratoriet. Er det ikke storartet? Hun lov, og han stemte i med. Arkias, sagde han. Det var sannelig ikke så galt. Nej, det var ikke så galt, om det låde sig gøre. Gent to han, med et grøn af alvor i tunen, så han ville sige, var man da igen sin egen herre, men han brød af med en spøgful bemærkning, om at så behøvede man da i hvert fald ikke at knipe så svært på budgetet, hvor så derinde folk dog kan snakke. Hun blev ved. At tænke sig, at nogen kan tro, at man endnu i våre dage vil give sig af med at lave guld. Nu man ved, det er umuligt. Åh, umuligt. Det vil jeg da ikke sige, svarede han lidt adspret. Ægge. Hun så forbautet på ham. Er det umuligt? Hvor kan du som chemiker sige det? Vi lærer det jo aldrig i skolen, at guld er et grundstof, der ikke lader sig adskille, eller sammen sætte af andre bestanddele. Åh, nej. Ikke så vigt, vi forløbjer noget, sæh han. Men derfor kan man dog ikke med rette sige, at det lige frem er umuligt. Man skal sjældne sige aldrig. Der er ingen moderne chemiker mere, der benægter muligheden. Naturligvis, så den, som alkemisterne ville have det, en væske, eller hvad det nu var, der på stående fod, ved den blotte berøringsgule, kunne forvandle et værd med tall til guld. Det var selvfølgelig nonsense. Men, antrag hende ned i sofaen, ser du lille ven. Man har ikke nyere tid begyndt at svivele om grundstoffernes eksistens i strengeste betydning. Det er i noget, man har kommet til gennem den teoretiske kemi, og i det hele taget gennem forskellige andre teorier. Hvordan skal jeg forklare dig det? Du ved nok, man tænker sig, stofferne sammensat er uendelige små dele, atomer, som man kalder dem, så små, at de så at sige ingen størrelse har, at disse atomer stadig svinger om vi andre, på visse lovbundne måder. Varmet skulle således bestå i, at atomerne i lame svingede stærkere, hurtigere. Derfor udvidder de sig, som du ved. I de atomerne i følge noget, man kalder den midtpunktet flydende kraft, fjerner sig noget fra vi andre. Men nu man gået endnu videre og forestiller sig, så at sige i alle hemlighed, at et stofsvæsen alene beror på det atomers svinginger om vi andre. Forstår du? Man anter identiteten af alle grundstoffer, der er i virkeligheden kun et stof til i verken, et urstof. Nogle mener, det skal være brændt, som optræder under de forskellige grundstoffers former, alene eftersom atomerne i det er kommet til at svingere om vi andre. Og hvis man derfor kunne kommentere forandret grundstofs atombevægelser, ville man samtidig forvandle stoffet, altså tænkte der, at for eksempel hjernesatomers svinger på en, guldesatomer på en anden bestemt måde. I virkeligheden består guld og hjern af det samme urstof, og kunne man derfor få hjernesatomer til at svinge ligesom guldatomerne, ville hjernet i det øjeblik selv være blevet til guld. Det er altså kun en teorisertum, men altså ikke helt urimelig. Hun så tankefuldt hen for sig, det er emærkeligt selv, det har jeg aldrig hørt før. Med et slå hun armen om hans hals, men det går alligevel over min forstand, det er lo. Der med var alkemen for én gang bragt ud af dagshortning. Det er jeg ikke næste dag stød ved laborator af vinduet og prøvet, om en væske ville affarve en droppe over mangant sur, kagelige opløsning, gik et par arbejde at forbi nede på vejen, og så netop op til vinduet. De tror, jeg står og laver guldtængte hen, og tanken kom igen, adder og adder, mens han mekanisk behandlede en kaolinanalyse. Nå ja, den der en gang gjorde den opdalese, han ville opnå berømelse i ores eneliste forstand, ikke for guldes skyld, i og for sig, og gør hjem til sink, hvor videnskabligt talte det samme, men alligevel den første mand, der kunne lave guld, han behøvede ikke at spare på en smule platinklorid, han forsøgte at røste alle disse togblige forstillinger af sig, men det ville ikke lykkes, de forfuldte ham i de nærmeste dage, stadig ved arbejdet, og til sidst fandt han, at tanken ikke var så togblig en dag, han begyndte at studere kemisk teori, enu i uri og det var varend, og i sammenhæng hermed, pøntet han adder og adder på, hvad det dog var for en idé, der hingang ved eksperimentet, med den urande forbindelse, som et lyd halvdubevist var faret gennem hans hjernet, for adder og blive borde med det samme, hvad var det dog, men han kunne ikke få fat på det. Slut på kapitel 5 Det er en LibriVoxens bildning. Alle LibriVoxens bildninger er offentlighedens egendom, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org Gul og Eger er automatien Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 6 Efter den strenge vinter var fuldt en varm, strålende sommer, luften ud over mosen sidret i solheden, det blæste sjældent, i hvert fald ikke nede i fabrikstalen, og midt på dagen var det næsten utålelig hit, men om aftenen når solen gik ned, som et hav og glødende gul, og det begyndte at dambe ud over mosen, var det jo for lignelig dejligt at gå en tur op gennem skoven, på barkedravet med den hvide udsigt over et smilende sommerlandskap. De gik regelmæssig hver aften denne tur. De kunne ikke blive ked af at nyde alt denne skyndighed sammen, modtagelig som de var for den, som by mennesker, for hvem landlivet endnu var noget nyt. De følte sig lykkelig som før, men ikke desto mindre kunne der nu og dag opdåkke et ønske husten. Hvem der hadet sit eget lille hus med havet, så er den ganske for sig selv, uden at det kom andre ved. Eller hvem der havde råd til at gøre en lille rejse sammen i den dejlige sommer, tænkte sig, rejse sammen. Man, den kunne der nu ikke være tale om. Jeg havde man blot råd. Der var så meget, man kunne have lyst til. Direktørens havde det at sejne vogn. Det må det være dejligt her på landet. Det var altid ham, der begyndte. Han udmalede bestandligt, hvorledes de ville have det, hvis de fik råd, nogen sene, hvor der var så mange ting, han skulle finde på. Så gik de af fantaseret. Helt ude i det vildeste blå, se hun på én gang blå armen om hans snakke, og fortalte, hvor kedeligt det var, at hun ikke kunne blive mere end det lykkeligste menneske på jorden, for det var hun jo allerede. Med de videregående kemiske studier, meldede der sig på nye, uparregnede udgifter. Det blev nødvendigt at anskaffe sig enkelte instrumenter, som fornuftigvis ikke fandtes i de lille laboratorium. Særlig savnede Erik et galvanisk batteri. Sommeret der knappes af på husholdningsbudgettet, og en tid nåede de med en ret til midter, indtil de havde fået spare sammen til en halsnæst bundsenske elementer. Det var på én måde lidt trongt for dem, det er det. På anden vis lå der en viss fortryllelse for dem, i at pleje råd sammen om, hvorledes den lille husholdning kunne føres billigt. Ikke at tale om den glæde, ved hvilke de pakket i kassen med elementerne ud, da de endelig var nået så vigt. Han jublet det over, som om det var de le kongeri, de havde spareet sammen til. Dagenet gik. Gudene måtte vide, hvor de blev af. Den længste dag passerede, i stedet for de lange vinteraftner, var det dem nu en nødelse, at tilbringe intimt skumring sammen i deres lille daglig stue, når de kom hjem fra deres aftentuget op på bakkerne, hvor de så solen gå ned. Så tale de om gamle dage, og om dengang de første lærer det hinanden at kende, og de undrede sig over, hvor fjernet alt dette lå nu. Eller de tale om fremtiden, jeg udmalede sig den, med roselys og guldskære. Eller de tale det slet ikke, hun bare lene hovedet mod hans skulder, og han strøj hende milde overhåret. Så mødte Sjønne al-Chimik en dag, med en afhandling, om den elektriske gnist, indvirkning på vismutdampe, under visse nærmere beskrivende omstændigheder. Erik tog mod sædvægne, sidskriftet, med sover i laboratoriet, hvor han lød til at være meget optaget, af hvad han læste. Den aften ventede den unge fru første gang, forgevet på sin mand. Han plejede at komme senest kl. 7, men denne gang blev den halv 8, 8 og 9, uden han havde løst at se. Hun havde ikke vildt for at styrre ham, men til sidst kunne hun ikke længere holde ud og vente på ham, og løbe over til ham. Hun blev indhyldet i vide dampe. Erik selv stod i fulde uniform, som han kaldte, og eksperimenterede. På hendes børsmål svarede han helt færdigt, hvad han ikke havde tid. De måtte for denne gang instille den så vanlige aftentur. Dermed ventede han, så er der fuldt optaget til sit arbejde. Hun blev lidt husset, men da han til sidst lige frem overhørte, hvad hun sagde, og dampene blev hende ubehagelige, gik hun igen. Hun forbliv hun stående lidt, og så op til ventet ud. Hun kunne lige skimte ham, men han så ikke ud efter hende. Et øjeblik i nu, blev hun tvivlråde til stående. Så fik hun med et tåre i øjnene, og gik ene ud af vejen, op mod bakkerne. Da hun kom hjem, var han endnu i laboratoret. Hun så, at der var lys. Næste aften gik på samme måde. Fast 30 dagen efter, kom han på såvenlig vis, at hunden gik netop den aften, usevænlig pragt fuldt ned. Hun gik om at mærke som på det. Men han havde ikke rigtig sandser for, så opgav hun samtalen. Sådan gik det det mest af en måde. De fleste aftener, mot hun gå ene, han blev i laboratoret. Om natten såv han uroligt, og til sidst stod han flere timer, tidligere oppe end han plejede. Den tid de var sammen, havde hun ikke meget glæde af. Han gik så ganske op i sine tanker, og glemte hendes nærværelse. Hun blev skinsy på denne kemi, der så ganske stjæl ham fra hende. En gang imellem grad hun let, og til sidst begyndte hun at kæde sig. Skulle dette dog aldrig få ene? Da næste måned kom, erklærede han, at han ingen penge havde, at give hende. Han havde taget forskud på Gashen, og glemte sige det til hende. De måtte tage på kredit, og til videre. For første gang, faldt der ukærlige ord imellem dem, hun var oprørt, forbidtret, ikke for pengene skyld. Hun skulle så glædeligt have givet til det al sammen. Men dette, at han enten havde sagt, ingen fortrolighed vist hende, glemte hende ligefra. Det kunne hun ikke holde ud. Han blev frygtlig betuttet, han indrømmede sine fejl, han bad hende ikke tage det så nær, han havde i skyndingen ikke ting på det. Det var noget han absolut skulle bruge til et ordentligt vigtigt forsøg. Men hun gradede at sage, at det, der gjorde hendes ordentligt, han så den helt havde kunnet glemme hende, og så kom det frem alt sammen, ensomheden, han overlovede hende til, kedsomheden, det hele. Han elskede hende ikke som før, han forsøgte at tryste hende, han bad hende ikke ved at bedrøve, hun visste jo så godt, for kær hun var ham, og han talte godt for hende så længe, til han er der fik lukket smil frem hos hende. Hun eget en lille diamantring, som tidligere havde tilhørt hendes bedste måde, den sendte hun til en venine i København, og bad hende besørg hendes ærne under strengt havshed. Slut på kapitel 6. Det er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig hædende tegnet om, for yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 7. Det var en stille, varm august natt. I er ikke sæt i laboratoriet, både over en glaskumme med en mælkede opløsning, i hvilken troende fra hans galvaniske batteri førte ned. Vinduet stod åbent. Nu er der svierede natsværmer ind i værelset, basket nogle gange mod glasse på den osende betrolenslampe, og flagret forvildet indunder kupplen. En ule tude udenfor i de gamle lene, og en mugs peep om bag det oormatte panel. Der udenfor at gryde dagen allerede. Langt ude i Nordøst over Mosen skimtades en mørke rød stripe, ned mod højsonden, og himlen blegnede at svalt morgenskær, til højt op mod scenet. Enklest jerner klimtades svalt deroppe. Karlsvogn stod lige uden for vinduet, der ventet mod nord. Til Venstre Sås, Arkturus, og noget højere oppe skimtades omrisset af kronen. Et stjerneskud tegnet sig nu og da, med en lang blad illustripe, så slukkede den etter og forsvant. Men jeg er ikke lavet af ikke mærke til noget af alt dette. Han anede ikke en gang, og klokken snart var to, og det interesserede ham heller ikke. Hans direde kun ufravent på skolen forvand ham, men hans pannet rymkede og øjnbringede trakset sammen i et uthold modigt nervøst ansigst udtryk. Endelig straktede han hånden ud, og trakt den ene pol troede op. En lille platinplade var befestet ved den, til synlederne overtrukket med et tyndt lav voks. Erik undersøgte nøg i dette overtrik, skrabede i det med en nejl, og holdte det hen til en spiritusflamme, efter at have drøvet lidt af en væske på det. Men straks efter, da hele fladen var blevet en oversovet med små luftblære, kastede han den anden stjerneskud, så den oversovede med små luftblære kastede han den, at der miste for nøg til side. Lod den melkede opløsning løbe igennem en filter, og gasser til at inddampe filtratet. Hende på ovenen flammede en raskild, og hvilken der hanget par diler. Erik undersøgte nøg i disses indhold, kom lidt af et rødbrun polver i den ene, mens vide dampbevæltede sejverede, undersøgte atter og rystede på hovedet. Nu anbrugte han en lille fin grafitdil i en platins snor, fyldte den halvt med små stykker plejkultmetal i blandet plejrøde krystaller, og hængte den ned i elen, mens han greb pusteren for at få liv på flammerne. En glødende elmas omspendte dilen, så platins noren til sidst begyndte at blive rød, metallet i dilen smeltede, og lå som en skinnende flade med i elen. Erik greb er der på trådende, og førte dem ved hjælp af to lange metallstinger med med træhandtag forsigtigt ned i dilen. Han gav sig ikke tid til lindningstråden var blevet helt kold, men fik hurtigt den ene pool-plade under lupen for at nøje og undersøge den såreflade. Då var der ingen spore noget fremmedartet stå for at opdage på den. Erik smidte den til siden, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav den til sidde, og gav sig i fær med dilen, der i midletid var blevet nogenlunde afkølet. Om hyggeligt fik hendes indhold banket ud på et stykke pakament, og kom det hele i en kolbe med vand, i hvilke de kustaler, der har været iblandet metallet, men som nu var blevet til en mørk glassaktig masse, hurtigt opløstede sig, så filtrerede han, og dampe ind så længe til, han havde det rene metallforenser. Nu närmede han sig med den fine analytiske vægt, han brugte metallet på den ene skole, og vejede. Han tog sig til hovedet. Er der manglet af fem milligram, mummelede han. Det vej så ikke noget tilfælde, men var ledes, hvorfor? Jeg begriper det ikke. Han kastede sig ned på en stol, og med hånden støttet til kinden, stigede han ud af vinduet mod den natlige himmel. Og dog betyder den noget, mummelede han videre. Det er dog et fingerpaj. For hvis ikke guldet på en eller anden måde destrueres under processen, er det hele uforklarligt. Der bliver dog stadig ved med at være fem milligram guld, mindre for hver gang. Og hvis der udvikles brændt, lader den så ikke opfanget. Ikke med de instrumenter jeg har. Man borde kunne eksperimentere med store kvantiteter, og jeg har kun 50 gram. Men det skal komme alligevel, det skal komme, og man så skal spekulere hjernen ud af hovedet. Ingen, det har jeg overbevist om, det er til at få tvivl over, det er det at se alle disse glimpt, og så dog ikke kunne samle det til et hele, ikke at kunne finde løsningen. For der er en løsning, det er jo soleklart, formene glider over i hverandre, men var ledes, efter hvilke låge, hvis jeg nu bare opdagede det. Hvis den dag i morgen brækte det, man blev vel halvvejs for rygt, og det var sandt i heller en tid under, til hvilken opdagelse, og det var en gul sammenind med det. Ingen, hverken i kemien, eller i nogen anden videnskab, og hvilket navn ville der blive opdagede en til del. Et af dem, man har tusindere efter, nevner med egerfrygt, så lyder som vi nu nevner, egen stodteles, eller kemedes, og disse navne forstår endda ikke. Meget, meget større ville han blive, som fandt løsningen på stoffernes gået, for blæs med gulet. Her bliver der dog til syv, når jeg sidst kun taler om, så kaldte grundstof, der er der vækseler i de 180 former, eftersom, ja, eftersom hvad, det er der i det lækker. Men jeg må have mig et spektroskop, udbredd af en højt, i det, han rejste til at slå i bordet, et spektroskop, hvor jeg så henter de 300 kroner far. Jeg må følge processen, så langt den står på, og jeg har fundet udvejt til alt det andet, som må at dette ville også kunne lade sig gøre. Står jeg ikke her at drive et tidenbord, lad mig se, klokken er snart tre, så kan jeg nok arbejde i en timstid i nu. Hver minutter kostbart, når man har sat sig en opgave som denne for. Han ventet sig til sine apparater, kastede en ny skål, kuldt brilen, og postede, så han klar flammeslo i vejret. Jeg vil dog forsøge, om det ikke skulle være muligt, at hjælpe at platinsvam, og opvandes bord af brændt, mommelede han videre. For jeg har vist på, at det er der, man skal søge det, så begyndte han ad af sine undersøgelser, hans hanerne gale om kapp. Lampen osede og gik ud, men han indsede det ikke. For dagsluse var nu tilstrækkelig stærkt. Ufortrødene behandlede han stofferne, der genstriget holdt fast på deres hemmelighed, og kun nu og da, ligesom på derældske manier, lå ham skimte noget af det, han eftertragte, for så er der lavet ham rav i blinde. Han blev ekshalteret, greb på må at få, i det håb, at tilfældet ville lede ham på rettes bord, men nej. Kun kendte fenomener, hvis formler havde han kunnet uden ad på fingrene. Entet uden disse fem milligram guld, som var så at sige, spurgløst forsvundet. Men hvor var de blevet af? Det var spørgsmålet. Slut på kapitel 7, og start på kapitel 8. Sommeron gik til ende. De første efterårsdage meldte sig, med slud og søgle. Skovne guldneds og udover motion, lå et rødeligt melancholisk skære. Så kom stånden og rusket et par døgn, nætterne blev korte og kolde, og allerede i november faldt den første smeg. Hun sad med vinduet og sygde. Udenfor var det trist og uhyggeligt. Den såede fabrikkshøj slog ned overalt. Været var ét sharp og elte, og af blå himmel var der ikke spurg at se. Alt husker tåget. Hvor længe skulle det blive ved? Det kunne nu muligt blive ved med at gå på den måde. Nu, i to nætter, havde han så sige ikke været i seng. I morges havde hun lagt hånden på hans pannet. Den havde været fugt i at hed. Hun havde fyldt pulsen i tænningerne, slå med feberhast. Det var snart ikke længere til at holde ud. Hun viste så godt, hvad det hele betød. For længe siden havde hun begrebet det. Hun havde læmpligt forsøgt at afvæge det og stemme imod. Men nej, det ville ikke lykkes. Det var jeg redet kommet for vits. Og hun græmmede sig over, og hun havde bidravet til at bringe ham ind på dette spor. Ved hende dag, at fortælle ham om arbejderne, der troede, at han lavede guld. Nu havde de fået ret. Hun var ikke længere avredt på ham, og hun følte det ikke mere som en til sidefættelse. Det var bare at sove med lidenhed nu. Skulle det det være længe i nu, ville det være et med undergang. Sådan som han tog det, måtte det være selv ved lige ud om og gøre. Og da det galt så meget, glemte hun at tænke på sig selv. Hendes opmærksomhed vagtes ved, at nogen kom løbende udenfor. Hun så op og blegnede. Derude kom hendes mand løbende, så stærkt næsten benende kunne bære ham, lige bleg uden hat, og med hård blæsende til alle sider. I et nu, slog den tanke hende. Han er gået fra forstanden, hun rejste sig, men kom ikke videre. Kunne ikke røre et ben, knæende skælvid under hende. Han rev døren op. Nu var ansigtet feberhøjt, overne i pandens mulmøde. Der! Han kastede noget insvæbt i papir på hendes sygbord. Det faldt tungt, papiret giv op, og udover bordpladen spredte sig et fint brug pulver. Han greb hende i sin arme, knude hende, så hun næsten tabte været. Så kastede han sig på knæ for hende, skjule ansigtede hende skød og hulgød. Hvor imens fremstammede han det ene ord. Gull! Slut på kapitel 8. Det er en LibriVoxens bildning. Alle LibriVoxens bildninger er offentlighedens eindom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Gull og Eger er automatin Møller. En læsning af Christopher Hunstahl. Kapitel 9. Hun fik ham læmpligt brugt til vile på sofaen, og søgte ved kærlige ord og kære tegn, og berog lige ham. Hendes første skræk havde lagt sig lidt. Hun opfattede hans tilstand, som en anfall af vilelse, fremkaldt af overanstrengelse, i forbindelse med en livlig fantasi. Han havde i det hele været så nervøs og anstrengig i den sidste tid. Fremfor alt mås der nu ro og stillhed til. Hun trak en stol hen til sofaen, og sat sig ved siden af ham. Han var hid. Han skinder gløde. Han kunne ikke få ro på sig. Altså troede han virkelig, at han havde gjort den umulige opdagelse. Ja, for umulig, det var den jo tross alt. Tross, hvad han havde sagt. Det kunne ikke være. Han var heller ikke den første, der skuffede sig selv. Hvor tit havde ikke de gamle alkemisterbilsen, at de stod i målet. Blot han nu af det måtte lærer, hvor hovedbløst det var, og jeg det umulige, inden det blev forsinkt. Hun skulle være så god og kærlig imod ham, og hjælpe ham så godt hun kunne, over skuffelsens bedrehed. Han lå med lukket øjne, ude at bruge talende om det store, deroppe tog hans tanker. Hun gik ind på alt, hvad han sagde, bare for at få ham til at holde sig i ro, og jeg ment strøj hun ham beroelige over pannen. At det skulle blive mig, mummelede han, og greb efter hendes hånd, og det næsten ikke til at fatte. Jeg følte længe, at jeg var det nere, så nere, at jeg måtte kunne gribe det, og nu det skete, og tænke sig, at det er mere en drøm, og at det ikke er opdaget for længe siden af en anden, det lå dog så nere, så snublen nere. Jeg har gået i spænding, i angst, for en anden skulle komme mig i forekøbet, men ude og over, og min egen hustro, det er så godt nu, så godt. Jeg har forsømt dig i den sidste tid, ikke sant, og du har været bedrøvet over alt det, jeg ved det nok, men jeg kunne ikke anedvælle. Jeg måtte jo gribe til, ikke have anden tanke, hvis det skulle lykkes, men nu skal vi være så lykkelig, du. Nu skal vi først til at leve, vi skal rejse, du og jeg, se mange eller andet, alt, hvad der er skønt i verden, og hvorved de undrer sig, de aktøren, og alle de andre. Han vil blive nødt til at indrømme, at det platinchlorid, jeg har brugt, har været godt anvendt, hvilken følelse det er at være fri og overhængel, ikke skyldende et menneske noget, og det svimler for mig, når jeg rigtig godt er bundsilde. Jeg kan ikke fatte det helt endnu, og alle disse ungdomstrømme, som nu har gået opfyldt, et navn blev de største, en uforgængelig berømelse, børn i skolen over den hele verden vil lære mit navn, den danske kemiker, der gjorde den store opdagelse. I nogen lande vil de har svært ved at udtale det, men lige meget. Alle vil de dog vide, hvem der menes. Nu rejser vi en af de aller første dage, ikke sant? Det var jo det, vi længdes efter, begge to, kom ud og se verden. Men vi har alligevel været lyggelige, her i vores lille lejlighed, med det lave luft og den knappe plads. Vil vi tid komme til at tænke tilbage på det, på skoven og mosen, og de dejlige sommeraftner, når vi op fra bakkerne så solen kunne ned på laboratoriet, hvor jeg stod og gjorde den store opdagelse. Måske rejser vi en gang tilbage, for at se det al sammen igen. Så skal du se, de aktøerne modtager os med dybe book, og arbejderne kommer frem i alle dører for at se os. Er det ikke morsomt at tænke sig? Jo, min ven, svaret hun, men du er så træt, og du trænger til at vile dig. Prøv om du ikke kan sove lidt, det vil du have så godt af. Jeg skal nok forsøge det, men det er svært at sove, når så mange tanker kommer strømmen ind på en. Alle middelalderens kimiker strækte mod demål, men de kendte ikke var ind. De var ikke på den måde, det skulle gøres. Der måtte gå over hundreders opdagelse og forskning forud. En pudetakt, det gør godt at vile hovedet, sådan. At det blev mig, jeg kan ikke glemte, og ha' min egen husstro. Så lydes lå han i nu længere tale det, men efter hånden meldereaktioner sig, efter den stærke spænding. Stemmen blev svagere, rånddraget langsomere og regelmessigere. Hjælp hårdt, en dyb tung søvn, uden en eneste afbrudelse, en eneste bevægelse. Det blev aften mørkefald på. Hun tændte lampen og fik fat på sit håndarbejde. Der var stille i stuen. Hun hørte tydeligt et vært, at hans dybe og onde drag. Og mens hendes tanker får viden om, forsøgte hun at hægge. Men det ville ikke rigtig gå. Hun var ikke helt sikker på hånden, og det miste at tiden lød hun arbejde vile, og hun kunne ikke rigtig gøre redde for sin sindstemning. De forskelligste indtryk stormede sig ind på hende. Først hendes angst, da hun så omkommet løbende udenfor, så det underlige indtryk det havde gjort på hende, da han fremstarmede det ene ord, guld. For senere, da han lå og fantaserede, hun forekom sig selv som en fremmed. Det var som om hun langt borte, måtte hente sine egen person tilbage til bevidstighed om, at det var hende selv, som sad der, så fortumlet og underlig forvirret følte hun sig. Hun tænkte ikke rigtig klart, da lå som et lag af tåge om hende, hvilket hendes tænke af hun ikke kunne genbrøde, så hun kunne kommentere tænke som ellers. Der var noget sert for stenet træt over hende. Valides ville han mån vogne, styrket og raske igen, eller hun gøds, og når han nu opdagede sin skuffelse, så at han havde taget fejl. Man valides havde han overhovedet kun taget fejl, og var det muligt, at han den dygtige kemikker, i den grad kunne lad sig bedravre sin fantasi, hvor levende denne så ind måtte være. Hun kom med til at tænke på det pulp, og han havde kastet på hende sygbord. Hun havde slet ikke aktet det før nu. Var det da ikke muligt? Der kunne da vel ikke være noget om det. Den underlig forstilling gav hende med et vanlig spændstighed og energi tilbage. Pulpvaret, denne håndgriblige virkelighed, havde hun gjort holde sig til. Det gav hende af der fast grund under fødderne. Hun rejste sig og listede sig på tager hende til bordet. Hvor var det da jo tungt? Den smule pulver. Og ganske brunt. Der kunne den ikke være rigtigt. Det følte så blødt mellem fingrene, og satte sig som støv på huden. Hun mente rigt nok at ha' hørt Erik sige, at guld i reducerede tilstand var brunt. Og hvordan var det? Man kunne jo prøve det ved hjælp af kogende salpit og syge. Levede ikke angrebet heraf, var det et ædl metal. Hun var ikke for ingenting gift med en kemikker. Noget havde hun lært i de timer, de havde tilbrægt sammen i laboratoriet. Hun fik fat på et reagensglas og salpit og syge. Helt det lidt af pulveret i det, og holdt det henover lampen. Et øjeblik efter bruges sygeren op i heftig kog. Men da hun erter til glaset bort, var svand boblerne. Der var enten spurg af rødebrugende dampe, pulveret eller fuldstændig uangrebet på bunden af glaset. Det svimmelede et øjeblik for hende ved tanken, men hun flotte ærter hen som umuligt. Hun turde ikke ståle på sin mangelfulde undersøgelse. Kul, for eksempel, blev heller ikke angrebet af salpit og syge. Men er ligevel, hvis det nu tross alt var sandt. Så er min kone af i fermer analysere, lødte bagved hende. Hun ventede sig for skrækket om. Der stod hendes mand, høj og rank, var mit smil om læberne, og betrægtede hende med sit klovestolde blik. Efter den styrkende søvn var et værdsbo af træthed vedet fra ham. Han var sund og kraftig som altid. Erik, er det virkelig sandt? Om det er sandt, troede du ikke på det? Jo, min ven, det er sandt. Hun gav et halvkvæld skrig fra sig. Pressede sit hoved ind mod hans brøst og brødehulken. En forløsende gråd. Mild som forårs natten stuk på udsprungende bøge. Han fyrte hende hende i sofaen. Jo, min egen hustru, sagde han, og klappede hende sånt. Det er altså sandt at tro værdigt som noget. Du prøvede jo selv pulveret med salpetasyre, dygtige lille kone. Men jeg har undersøgt det på alle mulige måder. Jeg har prøvet alle reagencer. Omdannede det salte, tagede vigtfylden, denne legeringer og smelte det sammen. Jeg har en stor plade på mange pun ligger over i laboratoriet. Du skal gå med over i morgen og se den. Trudte du måske jeg var syg og talte det i vildelse? Nej, min ven, jeg var, og jeg er så klar så meget før. Det måske nok løb lidt rundt for mig, da jeg var færdig med mine undersøgelser, og visste af det, at alt var som jeg vilde det. Jeg har gjort den store opdagelse, og hunderede største. Og nu er alle drømme blevet virkelighed. Hun var det sandt, hun træk ved at dybt. Du ved ikke, hvor bange du giver mig. Hvor kun jeg ville tro det straks. Det var så overvældende, kom så alldeles uvendet, og du var rent ude af dig selv. Men nu skal jeg være glad og lykkelig. Nu har jeg dig jo igen. Nu er alle mørke skykker borte, og jeg skal ikke mere gå alene op på bakkerne og se solen gå nedvalg. Ja, det er sandt. Du sagde jo, vi skulle rejse. Som du ville, min ven. Jeg følger dig, hvor hent du ønsker det. Skulle jeg gerne skulle blive her, hvor vi altid har været så lykkelig. Men det ville jo også være uremligt. Jeg skal være stolt og glad over min berømte mand. Og nu skal vi to altid blive ved med at være lykkelig. Ikke sandt, du. Slut på kapitlen 9. Det er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Guld og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hulstahl. Anden bog. Kapitel 10. De første dage i december kom Erik med sin hustru til København, efter at have opsagt og foratret pladsen som fabrikskemiker på Røninggård. Det var en aftale mellem dem, at ingen som helst er deres familie eller bekendte skulle vide noget om den store opdagelse. Den skulle offentlig gøres med ét slag, og kom lige overraskende for alle. Men først tagede deres naturlige praktiske sandstem, at de måtte drage en smule materiel nødde af opdagelsen. Det kunne ikke skjules, at guldet samtidig med offentliggørelsen ville miste sin værdi som betalingsmedel. Og den, der havde gjort opdagelsen, ville ikke mindre en eller andre stå med tomme hænder, lige så fattig som før. Erik og berømelsen kunne vel ingen tage fra ham, men Erik havde tilstrækkelig tydeligt lært, at for at være fri og uuhængel i denne verden, måtte der mere en ongelig selvstændighed til. Det var derfor kun rimeligt, at han først tigrede sig selv de gode ridomten tilbød. Bankerne tog hans guld og gav ham papir i stedet, og fra papirerne købte Erik etter jord. Det var i hvert fald en ting, der ikke kunne gøres kunstigt efter, og hvis værdi, inden for visse grænser ville vedblive med at holde sig under alle finansielle omvældninger. Jord, det var brød, og brød var livet. Således blev kemikeren Erik Polesen fyns guldsajer, københavns grundeajer og udenlandske landbesider, og af at Luna opkøbte han aksjerne i Rønningårds fabrikker, således blev han eneste ejer og overgav det efter administrationen til prokurator, hvem han pålager i forløb i ikkeer og nevne hans navn. Da han på den måde havde sikret sig mod, som han udtrykte sig, at der havde kommet i forlejlighed for hans mulig platinklorid, ansåg han det for at være på tide og træde frem for offentligheden med sine opdagelse. En dæbe gav han så på vej til sin fordomslære, Prof. Dijkmann, direktør for politikum og redaktør af dansk kemisk tidskrift. Det var en mand, der havde et godt navn i videnskaben, men hans forkerlighed for borgerforeningen og et godt glas øl, havde givet hans yderen en indolent og brumpeassagt i fremtunning. Der er en trødtøren stød åben, der er ikke kommet op. Prof. Dijkmann, der beboede en lejlighed alene, ville helst være fri for at rejse, så når der kom nogen, og havde på en lap papir, der var sat op med en oblæt og en tegnestift skrev de oplysende ord. Siste dør i angtræen til venstre. Erik gik ind og bankede på. Egentil svar, han bankede i en gang til, og endelig langt om længe lød dig at trevne. Kom. Prof. Dijkmann lå på en sofa og rød på en cigare. Han havde været tæt ved at lå dagbladet, og ved siden af dette sted er en halvtøm bajerflaske. Under sofaen skimpede sig batteri på omkring en halsnedsflasker. Nogle fulde, andre tomme og kastede om kuld. Med lyden af den indtrædende skridt lyftede Prof. Blikketens mulighed. Nå, er det dem påvelsen! Værskog, tandstol, og Prof. drejede sin trivelige krop lidt om imod ham. Øh, her, Prof. Prof. få Erik straks løs, skønt han viste, at det kun ville koster ham et år, og opnå mere end 10 professores berømelse under et, var der af gammel vane noget visst at bøde de hans togene. Jeg har gjort en stor opdagelse. Han holdt inde, afvendtende, men Prof. Angag kunne tvæt grønt fra sig, uden at lade sig påvirke i mindste måde. Jeg har gjort den opdagelse, og forvandlet et uedel metal til guld, satte Erik i med kraft. Prof. Angag pust fra sig, lar mig ud efter bagerflasken, og tog sig en forsvarlig slurk. Så sat han etter langsomt flasken på bordet, taget sig om munden med bagsiden af hånden, og udstøtte et kort, ja så, det er medgreb han etter dagbladet. Erik blev vildt, her Prof. det er ikke en spøj eller galskab, jeg har opdagede det, og hør påvelsen, svaret Prof. en uden at se på ham. Trænger de ikke til en sotervand eller hvad? Der står visst et par hende i kroven. Erik lyde som om han ikke hørte det. Han tog blot et pulverglas oppe allommen, og satte det hårdt på bordet ved siden af Prof. så det sang i træet. Se der da. Prof. tog ganske rolig glaset, kiggede lidt på indholdet og ryste den smule. Ja, så er han flemetisk. Det ser jeg nok. Det er fællet guldpulver, de vil da ikke bile mig ind, at de har fællet ud af et gammelt foreklede. Nej, men er vi smutten i træet? Ikke andet. Hør ved de hvad, Polsen. De kan skulle være en meget skikkelig fyre, men hvis de tror, jeg er fuld så tidlig på morgenstunden, så er de for fanden fejl. Den må de heller gå op og stikke min kollega Rasmusen ud. Han byder straks på. Prof. ventes og grønt den om på den anden side. Han ville ikke tro det. Erik blev lidt rød. Et øjeblik stod antydelrådet, men til sidst blev han enig med sig selv om, at der ikke var nogen grund til at indlade sig på nærmere forklaring. Og velprofessor, sagde han, og kunne ikke lavere mig at smile. Vi tager ellers ned en anden gang. Måske de, der ikke er nær så vantrug. Fanden helder svaret professoren. Så er det noget, vi er der helst til at se med mine egne øjne. Det skal de nok få lov til, svaret Erik, og gik. Da han kom ned på gaden, visste han ikke rigtig, hvor han skulle gå hen. Først tænkte han på at gå op til prof. Rasmusen. Men til hvad nødde, i grunden? Hver man gik op i en bank, og mega andet, så bare for at høre, hvad folk i det hele taget ville sige. Lise godt det, som en vej og anden ting. I første øjeblik havde han ærget sig over prof. Dickmann, men det var snart glemt. Alverden visste jo, hvordan han var denne prof. Så udemærket dygtig en mand, han indhade været i en yngre alder. Det var sannelig ikke noget at lægge vægt på. Nej, nu skulle han gå lige op i banken Dania, og så. Jo, nu visste han, hvad han ville. Han ville bære sig af, ligesom Ørsted, da denne havde opdaget elektromagnetismen. Lad han beskrivelse af sin opdalt trykke, og samtidig sende den til de vigtigste videnskabelige selskaber over hele verden. Det var det eneste fornuftig. Han gik fremad med kraftige skridt, og hovedet hevet højt. Gaden lå foran hans blik, i rent skert lys. Han følte sig lyftet over alle omgivelser. Musklerne i hans læge med spændes og stolt, så ondrette en gang imellem faldt ham tronkt. Nu var han med blandt de største. Tilfældig stræffede hans blik en jøde i pæls, der gik forbi og så underlig fornem ud. Sådan en fyr skulle blot vide, hvem det var han gik og så overligent på. Men det kom alt sammen. Der skulle nok blive røger på børsen. Han smilede. Det ville blive agurat sammen, når man roede med en kæmpe i en myretug. Nu var han ved banken. Efter et øjebliks overvej til gik han ind, og bad om og måtte få etagets råd espersen i tale. Efter nogen venten blev han indbudt. Etagtråden var en lille patentlig herre, med et velplaget gråsbrejk kinskæg, og stive nystrøjne flipper. Han hilste høfligt på Erik, og spurte hvormed han kunne tjene ham. Der gik forskellige rykter om Erik i den finansielle verden. Man sygte at gette, hvor han havde sine ridere ommefra, men hypoteserne ville ikke rigtig passe. Nogen fortalte, at han gentagende gange havde vundet store sommer i udenlandske lotterier. Andre ville vide, at han havde arvet en onkel, der for længe siden var udvandt til Sydamerika, og nu var død som millionær. Men de fleste påstod, at han havde været kalifons guldkraver, og at et svimmelende hel havde fuldt ham. Hvorfra skulle han ellers have de massive guldstænger, som han leverede bankerne? På den anden side var det sikkert, at han havde været fabrikskemiker på Røningård et års tid, eller så. Skulle han måske kun have overtaget denne plads for, eller kunne han gøre sig nøgere og bekendt med driften der, inden han købde aktioner? For det var naturligvis tross alt hemmeligholdelse, seet ud blandt publikum, at det nu var ham, der var den enlige ejer. Det lød lige udydt fra stelen alt sammen. Man visste ikke, hvad man skulle tro, men under andet omstændigheder var han en hoved rig mand, hvem man måtte tage alt muligt hensyn til. Det fik så værre, hvor han havde sin ridom fra. Etage Trødespersen var i hvert fald forældigheden selv. Jeg har, begyndte Erik, affektieret flemetisk. I den senere tid leverede banken en del rent guldig stæng. Ja, det er ganske rigtigt tilstået etage Trødespersen i mødekommende. Det er det guld, har jeg selv lavet. Det gav et set i etage Trødespersen lavet, men i dermed siger de fals guld, de har leveret, brugste han op. På ingen måde sparede jeg ikke stadig roligt. Guldet er ikke det nok. Etage Trødespersen laver sig i de tidligere og forekomne foller. Naturligvis ved blev han. Da kunne jeg sige mig selv, de underskylder, at jeg i øjeblikket misforstod deres udtryksmål. Guldet bliver selvfølgelig altid underkastet en fuldtud betrykkende undersøgelse, før banken modtager det. Deres guld var endnu altså dels ublande kvalitet. Ja, det var simpelthen kemisk rent, som følge af, at jeg selv havde fremstillet det af kemisk vej. Jeg såre svarede etage Trødespersen interesseret. Først nu forstår jeg, hvor til de sikter. Altså, der taler om en slags guldsald, lader ikke så, de kalder det i kemien. Og de havde måske selv fundet det, det salgte i jordbunden, hvor kun de som kemikker kunne have opdagede det. Ja, det er jo hyre interessant, måske i Kalifornien, om jeg tager mig den frihed og spørger. Undskyld, etage Trødespersen misforstår mig ganske. Jeg har ikke guldgraver, kun kemikker. Og det guld, jeg har leveret dem, har jeg sletter ret, ved en forholdsvis simpel kemisk proces fremstillet af vismoden i træt. Med andre ord, jeg har gjort den opdagelse og forvandlet et stof til guld. Etage Trødespersen skød brygnen op og så stift på den anden. Men da jeg ikke var fuldstændig rolig, og ikke en mini hans antik fortragser, tog han anderblikket til sig. Og en syngelige i uvished over, hvad hans guld svarer. Der blev et par sekunders tavshed. Min herrer svarede i tetsroen ændelig, og forsøgte at påtage sig en streng mine. Er det det alvor? Fuldt virkelig et alvor? Ja, svarede jeg ikke fast. Det er alvor, og jeg tilbyder og gi' den bevise i hende, når som helst de selv ønsker det. De kan lukke mig ind i et laboratorium. Eller på hvilket anden sted de måtte forslå, hvor jeg blot kan få de fornudende instrumenter til min roighed. Og så skal jeg i løbet af knapp en halv dag, omformet så meget, at vi smutte det skal være til guld. Etetsrådens magte på det. Passer det det må gå med op i Engelsk steds laboratorium strax. Erik invidede. Godt, så går vi. Etetsråden to pældser hatt. Erik forsøgte at englede en samtale på vejen, men det ville ikke lykkes. Etetsrådens vejede høflig, men kort og reserveret. En gang imellem mål, da han himmeligt den anden med et forskende sideblik. Der blev anvist Erik et lille værelse i laboratoriet. På hans opfordring overbeviste laboratoriet forstanderen Engelsk sted, og Etetsrådens om, at han ikke førte andet guldmæsser end det i pulverglassen, og der blev stillet vagt ved dør og vindu. Etetsråden visste ikke rigtig, hvad han skulle tænke. Laboratoriet forstanderen derimod lo, og pegede smilende på panden. Din eventige instrumenter og kemikalier, der iblandt et stort glas med kibisk ringt vismut nitrat, og et mindre med koboldt carbonat, samt forskellige andre stoffer, og nogle af instrumenter blev bragt til veje, og sluttelig poltrådende fra et galvanisk batteri på 20 elementer ledet ind i værelse, så blev dør og lukket, og guldmæeren overladt til sig selv. Udprifter med dagen var Erik færdig og kaldte på de andre. Etetsråden, der i midletid havde været ven i byen, var ens mulig febrilsk. Laboratoriet forstanderen overlegn. Erik pegede på en stor glaskumme, fyldt med en vandklare viske. Indtil flere tommer fra bunden lå tyk brunsort pulver, med en hvilket enkelte blanke korn strak frem. Han var ikke så befær med at fjerne visken, vil hjælpe han hevert. Laboratoriet forstanderen blev i første omgang noget overrasket, og tilstod at der virkelig varlighed til stede, men han ville dog først overbevise sig om, hvad det var for noget tøjeri. Men spændelig lange havde noget af pulveret op på en glasblad og gik. Etetsråden viskede forsigtigt en stol af med sit lommen til klæde, besigtigde den nøje og satte sig. Erik tog pulveret op og begyndte at dambe af. Ikke kvartastid efter kom laboratoriet forstanderen ind igen. Han var høj rød i ansigtet. Glasbadelen, som han innehållet i hånden, kylede han ind af bordet, så den knækkede. Først fikserede han Erik skarpt, så etetsråden, der forsøgte at se placeret ud. Endelig udbrød han ordene, skrættende i halsen på ham. Det er sant! Etetsråden få op af stolen, som om han blev kastet i værdet med en fjederkraft. Sant? Men hvor kan det være muligt? Man kan da i min særlighed ikke lave guld, et grundstof. Laboratoriet forstanderen svarede ham ikke. Det var i dette øjeblik kun videnskabsmanden, der var op i ham. Han stigede lidt hen for sig. Og vente sig endelig til, Erik, i det, der kom noget bevæget over hans ansigstudtryk. Atum-svingningerne, ikke sant? spurte han. Jo, de vækselede et forstående blik. Til lykke her på hulsen, havde ragt ham hånden. Men du gode gude, får det ud af i tatråden. Det er altså tilfældet, det er sant! Han laboratoriet forstander, de giver mig deres æres ord på, det virkelig er sant. Ik sant? Du, min skaber, hvilken ulykke. De to så forbavsede på ham. Men han blev febrilsk ved. Ikke i et ord, ikke til noget menneske, hørt i. De må lovde, min herre, absolut lovde, til at forsatme i forbindelse med højere autoriteter. Det er nødvendigt, tvingende nødvendigt. Jeg stoler på dem, har påvelsen. De skal forbud i aften. Ik endeløs forvirring grep han sin hat og i led ud. Et øjeblik efter, stak han af der hovedet i den der døren. Forstår de? Absolut tvingende, uavvislige nødvendigt. Og uden at vente på et svar, var han væk. Slut på kapitel 10. Det er en LibriVoxens bildning. Alle LibriVoxens bildninger er offentlig hædende sejndom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Gul og Eger er automartin Møller. Denne indlesning er Christopher Hundstahl. Kapitel 11. Da Eger ikke forlod laboratoriet, fortrød han halvvejs, at han havde givet efter for sin lyst til at overraske de her i banken. Hvad nødt det var det til? Han havde blot givet efter for døjebliks indskydelse, og nu ville rygtet snart gå rundt i hele byen, uden at nogen rigtig ville feste lid til det. Og var min det i taltråden, at der ikke måtte tale som opdalesen. For ikke at forskrække børserne. Slit kunne han som videnskabsman ikke tage hensyn til. Børserne var ham så lige gylte i som noget i verden. Nej, nu havde han spilt til strækkelig meget tid. Nu måtte der handles. Han ville straks tage fat på at udarbejde beskrivelsen af sin opdalese, og få den i tryggen. Med flitibrog Alexekon og Grammatik fik han samme aften skrevet en lille opsats på fransk, hvor i han så kortfattet som muligt beskrev sin opdalese, og fremgangsmåden ved de forsø han havde gjort, som havde ført til det endelige resultat. Næste morgen modtod Erik et brev med en anmodning om at indfinde sig hos konsejlspräsident og indenridsminister Jelm Asborg Hjelmstierne samme dagens form i dag. Skrivelsen var egenhendigt udfærdighed af Excellensen selv, og affattet i den høfleste tone. Anærliggende grunde ønskede man på højere steder, at sætte sig i forbindelse med her på Aulsen, og denne ville derfor gøre ham Excellensen, yderst fra bunden, hvis han ville ulejlige sig op i ministeriet. Erik fandt ingen grund til at afslå og give møde. Det smirede ham, at man nu måtte tage hensyn til ham, og vise sig høflig overfor ham på steder, hvor man tidtid ikke havde anet hans tilværelse, og ganske ville have set fabrikkemikeren overhovedet. For enden gik han op til en bogtrykker, hvem han overdro, i løbet af en dag eller to, og trykke hans piæser. Excellensen rejste sig og gik ærg i møde. Det var en kraftigt bygget mand, noget over de halvhundrede. Antikstrækkene var skarp markeret, og øjnene havde noget gennemtrækende viser på grænsen af de stikkene. Endelig en stærkt grumme næse, og et stort brugeligt overskæk. Goddag, her på Aulsen, sagde han en ligefrem tone, og ragtig jeg ikke hånden. Det glæder mig at få lejlighed til at tale med dem, for det kan ikke en ægtes, at det er en mærkværdig, og jeg har højst degrad betydningsfulde optagelse, de har gjort. Allerførst vil jeg ikke tro det, at det kan de ikke få tænkt mig i. Men der også på universitetslaboratoriet havde prøvet guldet, under strengeste diskretion, forstår sig. Måtte jeg jo holde det utrolig for muligt. Tage nu plads at lære os tale om tingene. En cigar. Excellensen var verdensmand. De begyndte med kemils standpunkt i det hele taget. Hvad der gav os herhjemme, og ikke gav os, og hvad der både gør os for denne videnskab. Og slutlig udtale Excellensen, at han var stolt på sit fæderlands vejne og det var en dansk, der havde gjort, og hun reddes. Ja, han kunne gerne sige en af alle tider største optagelse. Man, han ville gerne tillade sig spørge om her påelsen. For at gå lige til sagen, havde tænkt Nøje over, hvorledes han ville publisere sine optagelse, og hvilke følger en publikation overhovedet ville medføre for det bestående samfund. Erik fortalte, at han simpelthen havde sendt en beskrivelse af sine optagelse til Tryggen, og allerede næste dag aktede og forsendte til de forskellige lærede selskaber. En hver kemikker ville efter denne anvisning let selv kunne foretage de nevendige eksperimenter og overbevise sammen sands realitet. Ligesom det ville en ganske analog fremgangsmåde ville være den leteste sag af verden, at forvandle guld til søl eller platin eller omvendt. Overhovedet kunne der ikke mere ved at tale om året grundstoff i den gældste betydning. Excellensen blev ud i. Kære, rare og menneske udbrød han, men de forstår da ikke, hvad de siger. Ja, i grunden begriber jeg nok, at for en videnskapsmand som dem, må det videnskabelige være det afgørende ved deres opdagelse. Men de måsandlige venøjere efter tanke giver mig ret i, at sagen har sin store eminent, store praktiske betydning, der langt overvarer den videnskabelige. Jeg vil ikke tilbage for at udtale, at ingen som helst opdagelse vil blot få en tilnærmelsesvis så stor indflydelse på verdenslivet som den forlæggende, og derfor kunne der heller ikke tænke sådan noget, hvis offentliggørelse i den grad, så at sige, må det forberedes lidt efter lidt. Vi må komme til en forståelse her påvelsen. Sæt nu, de gik ned på Kongels nytog og ropte deres opdagelse ud. Man ville først ikke tro dem. Man ville de tilgiver holde dem for galt. Nå, godt. De giver beviset. Læres for eksempel sige, at de strør guldet ud mellem mængden, hvad sker der? Mængden kaster så over det edle metall, man påfæds, rives, slods om det, fylder sine lommer, de heldigste belæsser sig med så meget af deres krifter tillader, der må bære. Men hvad så? Den heldigste danser? Ramte han pludselig tanke? I det han vil anslå den omtrændelige værdi i sin byrte, falder det ham ind, at det hele nu ikke har større værdi, end om han var belæset med, lad os sige, kovre, og så vil det gå over alt guldet, hvor de siger jo selv, at det vil være en lidt sag at fremstille osse sølv og platin. Mester i samme øjeblik som opdelesen bliver bekendt sin værdi, telegrafen vil i løbet af få timer bringe budskabet omkring kort. Og hvad så? Alle børser, alle banker? Ja, vi kan lige så godt tilstå det med det samme, alle butikker, udsatsteder over hele verden, vi bliver i lukket, all handel vil standse, embedsmænd vil stå uden lønninger, verdens rigeste mænd, med undtagelse af de store jordretter, vil være fattige? Ja, hvad mere er, der vil opstå hungersnød, bagjeren kan ikke sælge, for de enden kan købe, de få som er i besidelse af næringsmidler vil holde disse tilbage. Men hvad så? Ja, man kunne tænke sig, at civiliserede verden vinder tilbage til tuskandlen, og anden udvej gavs, der ville i virkeligheden neppe. Men inden man fik brugte en sådan stand, ved de, hvad der så ville ske? Mesterne ville komme i oprør, guldsmedlen ville stå med bagjerns butik, bybefolkningen ville styre det ud på landet, og plønner bøndergaverne for at tilfredsdele deres sult, alt for der hedder orden, stat, samfund, familie, det hele ville gå i skud om ud, og tilbage kun blive de enkelte rovløsende individer, der ville gå løs på hverandre, fordi jorden under sådan en lovløse, uordnede tilstande ikke ville kunne fede nær det store antal mennesker. Forstår de nu her på Aulsen, hvilken ulykke de ville kunne bringe over verden. Den axe, hvorom jorden drejer sig, er at guld, tage den bort og det hele ramler sammen, hvor jeg begriper godt, at de i grunden slet ikke har forestillet dem, hvordan tingene i realiteten ville tage sig ud, tanken er lige fremst svimmelende, ikke selvom den tørte pande, I er ikke sad forvirret, klemte den slukkede cigar mellem fingrene, og så han måtte tage sig til hovedet, det var usendt al sammen, men han kunne ikke et øjeblik tænke klart, der for ham blot en erindring igennem hovedet om hende sølle platinchlorid og bløsning, der nede på fabrikken, og var det dog længe siden, og langt borde det al sammen, så skyldte han en rest af indignation, af harme mod dette guld, der havde ydemidet ham så dybt, og over hvilken han nu var herre, hvis han nu er lige vel indtid hensyn tog, han måtte have udtalt sin tanke højt, for i det samme hørte han excellenceen udebryd, men er de gale menneske, hvis de vil gå frem på den måde, må staten sannelig tage sine forholdsregler over for dem, der kan ikke være tale om, at de får lov at kaste deres opdagelse i græmstemængden, der var noget dumt trune i tonen, men jeg har ikke rettet sig, han følte sig som den overlejende, den, der holde magten i sin hånd. Det er et spørgsmål om videnskaben, kender til at tage sådan en hensyn, som de for lang svarede han. Videnskaben, excellenceen blev hæftige, og kan de tale om videnskaben, deres opdagelse vil jo kun blive til ulykke for den også? Hvad nødtekunden drager, er det som de har at sige, i den babelske forvirring, der ville opstå, hvis de med et slag åbenbade alt, der ville jo ingen universitet at være, ingen lære det, kun en håb, der sloges på liv og død, om tilværelsen første fornødenheder. De mener altså, svarede Erik, at jeg selv skulle tige min opdagelse til døde, at den skulle forsvinde og begraves med mig. Nu er jeg, om det var så, hvad fordel ville de selv høste ved at handle ubesendigt? Æren siger de, der ville ikke længere at give os ære og berømelse, når der ingen civilisation var. De ville selv blive fattig, og de robte deres opdagelse ud, mens det nu kun koster dem et ønske, at komme i besidelse af alt hvad menneske trækter efter. Og jeg kan godt give dem mit ord på, at staterne ikke godvilligt giver dem lov til at sætte verden på den anden ende, men hvad har øjnene med dem? Det hjælper ikke her at tale om individualitet og frihed. Nød bruger alle love, og folkes velgår frem for alt. Lærs forstå hinanden, fortager det Excellensen, da Erik indesvaret. Staten vil ikke underkende deres fortjeneste, den vil tærdig mod vide og påskøn den efter evne. En mand som de vil endnu have mange store opdagelser for sig. En udmærkelse nu i øjeblikket vil måske vække opmærksomhed, men hvem ved, hvilke rykter der allerede ser ud blandt folk. Men om et år eller så, det koster dem kun ét ord. I et tilfælde som dette vil elefantorden være på sin plads. De har jo midt eller nok til også i folkes øjne, og gør dem fortjent til den. Er vi så enige? Der må i hvert fald gå år. Mange år vedblik Excellensen, da Erik stadig tav. Over en menneske eller før verdene mod en topdagelsen. Staterne må lidt efter lidt treffe forholdsregler for at finde en afløs for gulvet, og slidlade sig ikke gøre en håndvendning. Der må udvikses mange noter, plejes mange folkdige rådslædninger, stat og stat imellem i den dybeste himmelighed. Før om et halvt og hundret, kan der ikke være tale om at bringe noget til allmennighedens kunstskab. Så læser man, at man kan gøre, at man kan bringe noget til allmennighedens kunstskab. Så længe i det mindste, lover de mig tavshed, ikke sant? Og Excellensen ragt er der hånden frem, men Erik tog den ikke. Jeg kan ikke binde mig, sagde han kort. Det de for langere er mig, er selv ved livet for mig. Jeg må i hvert fald betække mig. In min opdagelse er min egendom, og jeg gør med den, hvad jeg vil. Excellensen rattede sig i sin fulde højde. De tager fejl her på holdelsen, svarer han koldt. De gør netop ikke med den, hvad de vil. Vil de ikke bøjte med det gode valg, det bliver der sej en sag. Demet buggede Excellensen til afsked. Slut på Kapitel 11. Dette er en LibriVox-inspildning. Alle LibriVox-inspildninger er offentlighedens egendom. For yderligere information, eller for at melde dig som frivillig, besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hunstahl. Kapitel 12. Erik kom hjem og fortalte sin hustru, hvad der var foregået mellem ham og ministeren. Hun blev tankefuldt, da hun hørte, hvorledes ministeren havde udmalet følgerne af opdagelsens offentliggørelse. Hun havde endnu mindre end sin mand, tænkte sønnerlig langt i den retning. De var så overlede til statsøkonom og begge to. Tror du ikke det er en overdrevelse, spurte hun endelig. Skulle staten ikke fremtidige kunne mønte penge. Vi har jo også nu kov og penge ikke sandt. Ja, som skildemønt, der på anfordring vækseles af nationalpanken med guld. Ikke anderledes. Et lands møntfod, grundlaget for hele pengevæsenet, er enten guld eller søl. Kov og papir møntes kun for at lette omsætningen, og kun i forhold til den guldmængde banken, sidder inde med. Ellers kunne staterne jo lave penge uden nogen, som helst grænse. Og disse ville derfor ikke forstøre, hvad de en flintesteine. Nej, jeg er netop meget bange for, som os staterne find på andre udveje, for der må gives en udvej. Det kan ikke være mening, at du hele livet igennem skulle tige med din store opdagelse. Vel. Den allers største mængde mennesker er ufattige. De blev, hvis de ikke ulykkelig om, der ingen penge var til, tvært imod. Det er en anden sag med de fornemme, og de rige. Men har de nogen tid taget hensyn til de små? Tror du det skade verden, om der ikke mere var fornemme ledige gængere til? Når jeg tænker på, at det hjemodes også i min barndom, var ofte far i fortvivelse og forbandet pengene, og de store græmmer, der slog de små hjælp, blot fordi de havde penge og set i deres forretninger. Så kan jeg ikke rigtig tro, at du skulle gøre noget und ved at bekendt gøre din opdagelse, om det så allerede var den dag i dag. Er det først sket, kommer folk som end nok over det? Tror du ikke også? Men jeg er ikke blevet siddende med hånden, støttet mod kinderne. Jeg ved ikke svaret han langsomt. Jeg er ikke i stand til at tænke klart. Jeg er følgerne som at blive. Jeg kan ikke tige. Ikke et helt liv igennem. Hvad bryder jeg mig om deres ordner og titler, fordi kun betyder bestikkelse? Jeg har adkomst til et navn blandt de største i verdens historien, og jeg skulle lave mig nøje med at gå som en ganske almindelig elefant rider. Hvem verden længst er der ville have glemt åde i dag efter, at han var død? Nej, så heller jeg våget alt. Lad det briste eller bære, som det selv vil. En opdagelse som den jeg har gjort, gør man ikke to gange i sit liv. De blev afbrudt ved at det bankede. Det var hotell-generen, der brugte et brev for båtrykkerne, som sendte Erik's manuscript tilbage, i det han beklagede, at det på grund af intruffende omstændigheder var ham muligt at påtage sig trykningen. Erik og hans husstruf forstod såre velgrunden, og det forundrede dem heller ikke, da den halvtimes tid efter er der bankede, og en opdagelse specient brugte Erik den opfordring til samme dag at indfinde sig hos politichefen. De spiste til midter i tag sæd. Han havde sædvarende vilede, der han trykket mismodig stemning over dem. De havde begge en følelse af, at det ikke var ublande løgge, der vente dem i fremtiden. Erik var der kommet noget op, der lineede tross. Straks efter bordet tog han sit overfraget på for at gå til politichefen. Han ville helst have det overstået. I mensk gik hans husstruf hen til sine forældre i Møntergade, hvor de aftalte senere og mødes. Politikdirektøren afgiver sagen i kort tid. Han havde, sagde han, de allerbestemteste ordre, og han ville derfor blot på forhånd underrette herpolsen om, at han havde truffet de mist omfattende forholdsregler i følge disse ordre. Man ønskede at vise sig så skånsomt som muligt over for herpolsen, men ville derfor ikke lægge den mindste hindring i vejen for hans personlige frihed, så længe han ikke overskredt visse grænser. Man, og det kunne politikdirektøren ikke til strækkelig meget beton over for ham. Ved det fjerneste forsøg i en retning, der kunne have såre skæbnes vang for samfundet. Ville man ikke skylde den mest energiske optrede, og han ville derfor på det indstændigste råde herpolsen til at lave alle slige forsøg fare. Det ville være staten pinligt, om den skulle blive nødt til at anvende midler, der ellers var den fremmet. Man, den blev nødt til, i det øjeblik den sejne eksistens blev truet. Det var blot dette, politikdirektøren på forhånd havde ville underrette herpolsen om. Erik rejste sig. Jeg forstår kun ikke, hvilke midler de kan sikre til, sagde han, så længe jeg ikke gør noget lovstridigt. Angående det er det punkt, ønsker jeg ikke at udtale mig, svarede politichefen høflig men bestemt. Jeg kan kun forsikre dem, at midlerne ikke vil forfejle deres hensigt. For velherpolsen, hende i Møndergade vendtede Erik's hustru og sviger forældrene på ham. Hun gættede strax da hun så ham, hvad det var politikdirektøren havde ville. Når min ven spurte hun i en måntertone, fortsætte liv i ham, og rakte hånden ud mod ham. I morgen rejser vi til udlandet. Hun ikke var trykket hans hånd. Men herregud, sagde fru Lindberg, hvad det dog, jeg har forbørn. Her kommer I på en gang til byen og har op sagt pladsen dernede og vil indtil sige, og jeg har råd til at bruge på et fint hotel. Nu vil I rejse, og i byen fortæller de, at I har købt næst bygås. På fyn, skønt, det kan vel ikke være sandt. Hvordan er I kommet til alle de penge? Kæres vi og forældre sagde, jeg ikke, alt det er det beror på noget, som forlippet må være en himlighed, og så foræder. Jeg kan kun sige så meget, at jeg har blevet rige, ved en stor videnskablig opdale, så jeg har gjort, meget rige. Det er det må forlippet være et og nok. En gang i tiden vil I forældre vide, vi rejser nu på ubestemt tid. Det kan være år, måske mange år før vi kommer tilbage, men i midletid skal I ikke mangle noget i den tid. Jeg lægger her en pakke til dem, sviger far. Der er papir i den, til en værdi omkring en million kroner, men de lød ham ikke tale ud. Æh, du er mægtige. En million, udropte fru Lindbær, og sang tilbage i sin stol. Og Lindbær, den lille fortrygtige krammer, der hvert kvartal kæmpede for at skrabe sammen til huslaren rejste sig rysten over hele kroppen, at det sandt visket ham. Se selvsvaret, Erik, men hør nu, hvad jeg siger, I skal ikke sætte penge i en bank, og trække rente af dem, I skal anbringe dem i fast grund, eller helst købe landrejendomme for dem, og helst med nogen afsiddesbelikkenhed. Så jeg behålde Gus på sejrøg, er til salg for nogen hundret tusind. De forstår dem ikke på landvæsen, sviger far, og Guset ligger på en ensom ø, men det der er lige meget. Eller det er måske allerede bedst, købte og flyttede derud, sommerens stunder nu til, og de vil ikke fortryde det. Jeg skal betrebe dem noget. De husker pengekrisen i fredagsne sjædeltid, der pengecellernes værdi gik ned til et minimum. En sådan krise vil komme igen i de nærmeste år, kun i langt større udstrækning, i det krisen vil strække sig over hele verden, og værdien er selv guldpenge, vil synke til så godt som intet. Men det må være en hemmelighed, forstår de, det er det eneste fornuftige. Lindbær stod med råkende hoved, og lyttede, som om det galt livet og indprintede sig hvert år. Han spurte ikke mere, han var bare forstenet. Hvor Lindbær kom så først? Nå, så nu skal vi være guldsajere. Hun rejste sig, på en gang gik hun hen til Erik, to ham med begge hænder om hovedet og kysset ham, du er en god dreng, men det har jeg altid vist, og for sig selv mummelede hun en million. Han har lavet en ny maskine dreng, en damp maskine, der kan gå for uden kold, sådan et egetighedsværk, som min sagelige far er immer spekuleret på. Og nu skal han til Amerika og tage patent på den, jo jo, jeg tænker mit, men gud bevars, jeg skal som en ingenting sige. Om aften, da de unge ægte folk var ene, tog Erik sin hustrug i hånden, min ven sagde hans dille, der ville måske komme hårdtider for os, vi må være forberedt på alt, blive ikke vrede min egen hustrug, jeg stiller dig valget, at det ikke er bedst, du bliver hos dine forældre, og lad mig rejse ud med min opdagelse, den usikre skæbende i møde, hun laver en arm om hans hals, hvor du går, går jeg med, tror du jeg kunne skældes fra dig, allerminst nu, har vi delt i gode dage, deler vi også de unge, min plads er hos min mand, hende hovedet ved hans brøst, og du, du ved det jo så godt, min store mand, som jeg elsker, og beundrer. Næste morgen tog de afsted med gæssertået, mens de sad i kopen, og ventet på at toget skulle sætte i gang, havde Erik en ubehagelig følelse, og blive jaktaget. Han tyndte hele tiden, der var et par øjne rettet på ham, men når han så ud blandt mængden, der mylleret forbi ude på barongen, hun havde ingen opdage. Han havde høvet kåret ind til dem. Han satte sig straks hen i hjørne, og gav sig til at læse en bog. Erik syntes, det var mærkeligt, at han rejste på første klasse. Toget sat sig i bevægelse. Inden fra stationen hørtes telegrafen øjlernes i ude i Klappren. En for en glede telegrafbælende forbi dem. Der, ope på de vide på selensklocker, ledde de snese af trået ud i verden. Den verden, hvis hovede, lig det store billedes, i kongen af Babylonstrøm, brugte hemmeligt budskabet til alle landets regeringer. Nu drager den mand ud, som vil bekæmpe jordens mægtigste første. Slut på kapitel 12. Det er en LibriVox-indspildning. Alle LibriVox-indspildninger er offentlighedens ejendom for yderligere information eller for at melde dig som frivillig. Besøg LibriVox.org. Gul og Eger er Otto Martin Møller. Denne indlesning er Christopher Hunstal. Kapitel 13. De gjorde nogle dages ophold i Berlin. Bestandt, de havde din udtryk følelse at blive udspionerede og jaktaget. De følte sig ikke et øjeblik alene. De mærkede hele tiden usygelige øjnestier på sig. Om det så var hotelt-tjænerne forekomte dem, at de så på dem med mistængsomme blikke, muligt sporet de også politiet nærhed. De var høflige men reserverede. Verden så på deres navne i fremmedbogen, som om han spevlede på deres ægthed. Men allerede den anden dag bankede verden på deres større og meddelte med dybe buk at en tjæner med brev for riskansleren stod udenfor og ventede svar tilbage. Jeg ikke gennemløbte i få linjer. Udebeder mig en samtale i dag kl. 2 Hokhavsen. Og jeg ikke skrev tilbage. Skal indefinne mig til den nevnte tid, Poulsen. Han overgav selv brevet til den mægtige galonerede tjæner, der ikke været i centralhotellets kældnert blik. Nu steg hans aksia hos hotellpersonale. Han måtte jo være en fornem personlighed, der rejste i et hemmeligt statshøj med, siden kansler han egenhendt i skrev til ham og samtidig lå ham bewogt af politiet. Og det kunne han heller ikke sige, så han havde redet knapt om pengene. Verden direkterede i tankerne en solid regning. Riskansleren tog imod æg i sit arbejdsværelse. Goddag, Herr Poulsen. Gleder mig at se dem, så plads. Og lad os gå lige til sagen. Det drører sig naturligvis om deres bril jant og opdagelse. Riskansleren talte i en jovial og gemytlig tone. Der kunne naturligvis ikke være tale om offentliggørelse af hans lige opdagelse. Dertil ved riskansleren simpelthen forudsette, at han var for klog. Han vil jo ikke selv have den ringeste fordel deraf. Og det ville i alle falles ikke på nogen, som helst måde blive ham tilladt. Den danske regering havde brudt sig dumt ad, men så meget det stod bedre. Nu ville prøjsen gøre ham et tilbud. Han ville lige også deres opdagelse. Erik så forbløffe ud. Naturligvis, kansleren smilede og strøjs i et overskæk. Det var ikke mening at byde Herr Poulsen, for eksempel 5 milliarder. Men hvad mente han om titel af Geheimerråd og den højeste prøjs i skoorden? Erik træk på skulderen. Geheimerråd. Eller greve? Hvad som helst? Kansleren trummet i bordet. Han følte sig grønt i dette øjeblik sit vej og sin betydning. Hvad betød det, at det var det mægtigste kajserdømmes riskansler han talte med? Var han ikke dennes lige mand? Betød et ord af ham ikke mere en tid ministers. Og hans togene var ikke til at tage fejl af, da han udbrød. Jeg sælger mig ikke for en jammelig titel, eller for at lise en jammeligt kors. Gud stød udbrød kansleren at slå i bordet. De er fordringsfuld, men lige meget. Opdelsen bliver hvor, hvor Tyskland gør dem til regerende Fyrstad af Bulgarien. Erik får sammen. Eller Konge? Det såret ned fra Erik. Konge? Der flimmerede ham en regn af knister for øjnene og blodet sang for hans øje. Konge? Og hans hus tro dronning? Han synes, han måtte gribe for sig. Alt vagtligde. Stuen ventes af, så guldet kom for åben. Og dog? Hvad har hans opdagelse ikke mere værende et kongeri? Var det alligevel ikke af Chakram sig selv? Og stolpeden ropte gennem via vejret? Nej. Han hørte en stol skrabbe mod guldet, og kansleren rejste sig. Nej, de behøver ikke så varme nu. I morgen eller i år og morgen. Når de selv vil. Gå nu bare og tal først med deres hus tro. Vi ses igen. Kansleren lukket ham selv ud. Det var alt sammen gået i en håndevænning. Erik var ganske fortumlet. Nippe havde han forlagt Danmark for at få den på tysk grund, før det forunderliste og mest uvendet hente ham. Da bliv tilbudt ham, den københavnske håndværkersøn, en grone. Og det var ikke en drøm. Det var fuld virkelighed. At han gik der på Berlins gader. At han kom lige fra en af Europas største mænd, der venskablig havde trykket hans hånd for at opnå noget hos ham. Kongel. Det lød stort dette ord. Det eget en egen fortrydelende klang for hans øjren. Hvem det ikke mere betød det uobnåeligste af alt. Det er lige så ubegribelige som himlens stjerner. Hvad var det ikke for en opdagelse, han havde gjort? At ingen af firmamentet strålende sole er selv daglig ned, og lager sig for hans bod. Men greb han virkelig denne stjerne, var det et med, at han for evigt skulle tige om sin opdagelse. Den ville blive en anden sejndom. I jernstaden ville købe kanoner for den og Europa hele verden. Og når hele jorden var besejret, hvorfor skulle så det lille bulgarien bestå? Hvad var der i vejen for, at ha' det igen, man i en gang havde givet? Han rettede sig og så sig omkring, der mylrede mennesker forbi ham til vondt, til hest, til fods. Nu stod det om det hele så klart. Den emente, hvor vildten ikke forbavses og stiger med åben mund på den borgerlige, der lyftede sig op på trunen, og dog havde man set det samme en gang før. Men hvor hurtigt vildten ikke er, der glemmer, når den borgerlige ventet tilbage til de borgerliges rækker. Hvem ville mindes ham om 100 år? En historiker ville måske for kursitetens skyld, om hvor ledes en tysk statsmand, af at Lune giv en undergiven til Konge og en indtidig betydende stumpland. For Adren og Sporgen havde været længe nok, at slå kronen af hovedet på ham. Det ville være alt. Og for det, det skulle han sælge sig. Ja, for det var her blevet dog ikke andet en handel, og der hørte ringeskapssindighed til for at indse, hvem der tjene det ved forretningen. Men kansleren skulle ikke komme til at triumphere. Når historien om 1000 år, nevnte hans, Iak Paulsens navn, kunne tilføje de stolte år, den som bravede et kongeri, med et stanset han ved, at nogen rørte ved hans arm. Det var hans hustru, der var gået ham i møde, alt for forventningsfullt til at kunne blive siddende hjemme og vente. Hun så straks på hans mine, at der var hent noget. Hvad sagde så kansleren, spurte hun? I det hun tog hans arm, og de gik videre. Iak forsøgte at svare rolig og uinfektet. Han følte en hemlig stolthed, ved i det mindste år for sin hustru, at kunne stå i de sker, hvor han nys havde stået for sig selv. Han glemte, at han en stund havde været uvis, og at han kun gennem beregnende overvejelse om, hvad der var mere eller mest, var kommet til det, nej, der nu lå ham på leben. Han tilbyd mig bulgariens trone for min opdagelse, svaret han kunstligt koldblodigt. Hun stanset med et ryk og styret ham i ansigtet. Og du svarette? Spurte hun onneløst. Jeg har ikke svaret i nu. Han ville, at jeg skulle betænke mig først til at tale med dig. Han gør hun sagtens regning på, at du som kvinde skulle være forfængelig nok til at få mig til at svare ja. Men ikke sant. Der kan jo kun være et svar. Du mener nej? Ja. Hun stidede tanke fuldt hen for sig, men nu begyndte han at gøre hende klart, hvilke grone der talte for et afslag. Det, at han sagt nej til en grone, opvejede så om trend, det, at han både den. Og det bulgariske kongedøm den, som det der forud tilkom ham. Og selvom han ville, kunne han så tige til evige tider, den, som havde gjort verden største opdagelse, måtte råbe den ud, så alle fik det at høre. Det var umuligt annet. Han kunne i hvert fald ikke tige. Der til var han for meget videnskabsmand og for lidt krammer. Der kunne nu, og i fremtiden, komme hvilket som helst tilbud, han ville kun have et svar til dem alle. Han talte så varm der tonede gennem dem en vilde fastighed og tro på sig selv, der ræv hende med og fik hende til at se op på sin mand med et beundrende blik. Der kom over hende en ny betagende følelse af det ansvar og de plikter der fuldte med at være en stor mandshustru. Hun havde aldrig før følt det som nu, som en drøm, halvt uforstået, var alle den senere tidsbegivenheder gledet forbi hende, lige fra den store dag til nu. Hun havde kun med sit halve jævede med i dem, han havde tænkt det, som hun havde været vidne til. Men nu gik rækkeviden af det hele op for hende. Den mand hun havde kåret sit hjerte. Ham havde skep den kåret til endnu mere, til verdens migtigste mand, efter de den havde gjort ham til verdens fyrstens, guldes herrer. Hvad betyder den krone for ham? Selv en kejsers var kun af guld. For den dag, stoffernes hemmelighed afsløret for ham, for han selv blev konget, og i midten hende, så lødes Leste han nu hendes tanker i hendes blik og blev ræven med. For enede løftede de sig så højt i fantasien, at verden nemme mere var til for dem, indtil til sidst, med underen fandt sig selv stående på Berlinske Brudsten, uden for centralhotellets bordt. Innu i stemning satte Erik sig til skrivebordet for at svare riskansleren. Han fandt ingen grund til at motiveres i dagslag, hans brev blev kort, og afgjort nej. Om aften forberedte de sig på at forlade byen. Hvorhen var de ikke blevet enige med sig selv om i nu? I Berlin, hvor værdt eneste af deres skridt blev bevoktet, var der i hvert fald ikke grund for dem til at blive længere. De fortrød ikke, at de havde gjort deres forberedelser til at rejse videre. Tineppe var de stået op næste morgen, før en højt stående politiman indfandt sig hustem og meddigte dem, at de, alls lastigt befunden, var udvist af prøjsen, og havde inden 12 timer at forlade Berlin. Også for mig, at Berlin blev elastik, svarede Erik Kolt og bukkede. Slut.