 En aquesta primera taula abordarem els significats en plural de la memòria soterrada, testimoni i dipòsit de la història viva i col·lectiva. Ens endinsarem en la Barcelona com a ciutat pionera en la defensa dels seus ciutadans a través de la construcció de refugis subterranis, una idea que posteriorment es va exportar a Europa i de la qual tindrem testimonis vinguts des de París i des de Berlín. Reivindicarem la memòria com a punt de partida per compendre críticament el present i encara al futur. I per fer-ho possible passarem a presentar els ponents que ens acompanyaran en aquesta primera taula del dia. Vilanguevel és curador de la Berlín Estòri Búnker, especialista en temes relacionats amb la societat, la política i la guerra, va estudiar dret, va ser director de la Internacional de Resistents de la Guerra, una xarxa mundial de grups anti-militaristes i pacifistes de base que en l'Alemanya del moment tenia 10.000 membres. L'any 97 va inaugurar la seva pròpia llibreria a Berlín, al costat de la Prorta de Brandenburg, la Berlín Story. Simultàniament i durant molts anys va organitzar el festival anual historial en més de 90.000 visitants. Des del 2016 s'ha encarregat l'arxiu i la documentació de la Berlín Story Búnker. Carme Mirós, lliçenciada en prehistòria, història antiga i arqueologia per a la Universitat de Barcelona. Des de l'any 89 treballa el servei d'arqueologia de l'Institut de Cultura de Barcelona. La seva recerca s'ha centrat en l'arqueologia del conflicte, especialment en les empremtes de la Guerra Civil a Barcelona. Els de res, 10 anys ha dirigit el Pla Varsin, un projecte que tenia per objectiu fer emergir al passat rumà de Barcelona. També he dirigit diverses intervencions arqueològiques. Gràcies. Bon dia i benvinguda. Guils Tomas és expert en subsola a l'Ajuntament de París. Com més de 40 anys d'experiència com a historiador especialitzat en subsol, va ser membre de la societat històrica local que estudiava les restes subterrànies medievals de Provinç, un municipi a uns 100 quilòmetres de París. Va descobrir les canteres subterrànies de la capital francesa. Va coeditar atles del París soterrat el 2001 i a partir d'aquest primer treball va publicar 12 llibres més i uns 300 articles científics entre ells, alguns sobre els refugis de la Segona Guerra Mundial. Ha rebut diversos premis en reconeixement a la seva feina. Finalment, en el laboratero, arquitecte i autora de galeris del tiempo, un recorrido a través de los refugios anteros de la guerra civil espanyola en Barcelona, arquitecte de formació i màster de doble especialitat en teoria, història i cultura i restauració i rehabilitació arquitectònica. Actualment col·laboren al despatx d'arquitectura, pausen, saïn, eusfonelloses, especialitzen la conservació i restauració de edificis catalogats com a vents, culturals, d'interès nacional i local a Tarragona. Benvinguts tots. Començarem amb una intervenció inicial d'uns 20 minuts de cada un dels nostres ponents i després iniciarem un debat entre ells i també obrirem preguntes del públic, perquè tothom pugui participar, si us sembla, doncs. Vilan Giebel. Comencem per vostè, si li va bé? Bon dia. Em dic Vilan Giebel i parlaré sobre la història dels bunkers de Berlín. Parlaré de Berlín, Storybunker. Aquí podem veure el bunkers que es va construir aquí en vermell. Aquí tenim una estació de tren en verd que es va destruir el 45. Era la estació de tren de Hitler i en groc podem veure el centre de commandament de Hitler i en verd tenim el govern, el Parlament i també aquí al costat en el verd hi ha la porta de Brandeburg. Podem veure aquest bunker, el Berlín Storybunker, estar realment al centre. Aquest bunker es va construir el 33 quan Hitler va arribar al poder. Hitler sempre utilitzava aquest bunker quan tenia visitants o quan anava a Múnica, a Roma. Els primers bombardejos, com Keith ha explicat, van passar a Berlín a la mànil de l'Àfrica. Els britànics van ser els primers en bombardejar i no era el que esperàvem, perquè nosaltres esperàvem que la guerra passaria en altres països, no a Alemanya, no a Berlín. Per tant, els barlinesos van sorprendre molt que arribessin aquests bombardejos per part dels britànics i que bombardejessin a Berlín. Aquí hi ha bunkers, refugis, pols, civils... Aquest bunker, el Berlín Storybunker, es va construir el 42 i, com es pot veure, a la dreta. Hi ha una estació de tren, una estació de tren de Hitler a la dreta i aquí podem veure que el bruix de l'espai era dos metres. Es va fer amb treballadors, a l'estel·lès d'Europa. No sabem quants van ser, m'han participat i el bunker estava preparat. Allí era el 42, però les persones encara no podien fer servir, perquè no hi havia mobiliari. Aquí ens han ensenyat fotografies d'Emburg en què hi havia bancs de fusta en aquests refugis, el bunker. Aquí n'hi havia també, però els bancs van ser robats més endavant, perquè la gent necessitava fusta per cremar a casa, per escalfar-se. Des del 42 cap endavant, les persones havien d'estar dretes al bunker, perquè no es podia seure. Quan hi havia un alarme, una sirena durant una hora o dues, en funció de quan de temps durava el bombardeig, les persones havien d'anar al refugi. Tenim molt text, però quan es va construir el bunker al 42, com s'ha explicat abans, els bombardejos britànics d'aquell any no van arribar a Berlín. En el bunker hi podien entrar els germans aris, però no jueus, i les persones baixaven al refugi d'aquesta manera, o anaven a la cuina. Això és propaganda, perquè no hi havia bancs, no hi havia cuina. Aquesta és la realitat. A la dreta podem veure el bunker, sota l'estació de tren, i com la gent baixava el bunker i podem veure aquí el tren de Hitler a la dreta. Aquest bunker, quan es va planificar, la capacitat era per 3.500 persones, i van arribar a quebres 12.000 persones. El 2 de maig del 45 va ser l'últim dia de la Segona Guerra Mundial a Berlín i van entrar les tropes que van volar el túnel del metro que estava sota un canal. Per tant, l'aigua del canal, el canal de L'Àmberg, va entrar en aquest sistema de túnel, i el túnel estava relacionat... Tenia un passadís que anava a l'estació, tot va quedar inundat, i va sortir immediatament. Això va ser un llarg matratge que es va fer 10 dies més tard, però les persones recordaven el que havia passat. Aquí podem veure una fotografia, un fotograma de la pel·lícula, i el setembre del 45, encara si podia entrar amb barca a través d'aquest sistema de metro que havia quedat inundat. Aquí tornem al 1945, perquè aquí podem veure el búnquer, el sostre d'aquest... Berlín estava destrossada, però... I l'estació de tren era tan bonica, era una estació de tren bonica, malauradament es va destruir el Xixant... d'un... Si fos avui, l'hauríem conservat i la convertiríem en un mercat o un museu, però no va ser així. Els anys després de la Segona Guerra Mundial es va fer servir el búnquer per amagar aliments, perquè després del bloqueig de Berlín, quan els soviètics van tallar les carreteres i els trens, i després del corredor aeri de Berlín, el Ponaeri, els americans van proposar o van dir que hem d'amagar amb menjar pols barlinesos. En aquella època, després de la Segona Guerra Mundial, Alemanya estava dividida en dos, a la part oriental i occidental. I a Alemanya oriental, veiem una illa en groc que era Berlín, i Berlín estava separada de l'est i l'oest. Berlín, Occidental, a partir del Xanta Ús, va construir el mur. Hi havia 2 milions de Berlinesos, de l'est, perquè tinguessin menjar, en cas que hi hagués un altre bloqueig, per part dels soviètics, es va amagar amb menjar, i el búnquer es va fer servir durant molt de temps per amagar aliments. Hem parlat amb moltes dones que havien estat en el búnquer, la valdra exxúsmica, tenia 14 anys a l'època, i també Doranás, que també havia estat en el búnquer. El meu col·lega i jo van parlar amb ella, tenia 14 anys, i també tenia 14, Johanna Ruff. Per què 14? Vien d'ajudar, no havien d'anar al front com els nois, però havien d'ajudar i totes les noies. I aquí s'ha de dir que la gestió del búnquer estava a mans de les noies de 14 anys. Les mares estaven deprimides, perquè els marits i els fills estaven al front de Rússia, i les joves eren prou fortes que van anar al búnquer. Vaig parlar amb la Johanna Ruff al dimarts, té 93 anys, i és una de les últimes supervivents que va estar en aquest búnquer de Hitler, i va ajudar també en el búnquer de la vicecanceleria. Ella es queixa que la gent no està interessada en política, que la gent és aburrida, sobretot a la gent gran, i no li agrada per això. El búnquer avui dia té 5 plantes, 5 nivells, no és subterrani, té dos nivells subterranis. I ara tenim tot de documentació com és possible que això passés tenim 350.000 visitants per any. Van començar el 2017. Aquests visitants van ser l'any 2019 i treballem sense cap finançament públic. Aquí podem veure diferents fotografies de l'interior. Aquesta és la zona de l'entrada. Aquest nen tan bonic és Hitler. Aquí no hi ha pantalles tàctils, no hi ha res modern. És una exposició com aquí, en aquesta sala, amb pòsters, amb moltes fotografies. Tantes com possibles són de mida real. Aquests joeus aquí, que se'ls porta, va vigiar per ser executats. A mi és de mida real. Treballem amb fotografies de mida real, també pòsters, amb imatge i també amb pantalles. El temps de visita és més o menys de 3 hores. No ho mesurem, no és idea meva, sinó que Google diu això. Quants temps es passa una persona a través del telèfon mòbil. No sé si és legal, però és una cosa que ens va bé a nosaltres, perquè ens seria molt difícil mesurar-ho. 3 hores vol dir que la gent jove potser s'hi passa 4 hores i la gent gran potser menys. Els visitants tenen entre 35 anys el 70%. Tenim un 70% que venen d'Alemanya i la resta de fora. Tenim un 70% que venen d'altres països europeus. Tenim un 70% que venen d'altres països europeus. Tenim un 70% que venen d'altres països europeus. Aquí la reconstrucció històrica de l'habitació en què Hitler es va matar. Aquí tenim una reconstrucció de mida UU. Hitler era molt baixet. Aquesta és l'habitació en què el dictador es va suicidar. Era una habitació tan bé petita i el mobiliari no és original però s'assembla tant com possible l'original. Aquí tenim un model del búnquer de Hitler que mostra que és un lloc petit el lloc on es va suicidar. Aquest búnquer que ja no existeix. Hi ha un parking ara, el lloc on hi havia el búnquer de Hitler. Hi ha una placa informativa on s'explica la història del búnquer. La exposició del búnquer és una cooperació amb iat Baixem Jerusalem sobre les dones al holocaust. També una exposició que ha continuat des del 45 que ha passat a Alemanya. I per explicar a Alemanya necessitem una fotografia com aquesta, el producte nacional brut que ha anat augmentant, augmentat, augmentat. Per això vivim també. Feré una altra exposició que parla sobre desenvolupament econòmic, alemanya occidental, també tot. Tot el progrés econòmic, tecnològic, agrícola, mèdic. I el tema principal és què ha passat amb els nazis. Han desaparegut i és molt fàcil. Perquè els nazis estan allà en el sistema judicial. Tenim un document amb 6.000 noms que eren nazis reals, que eren jutges i que treballaven a Alemanya occidental o que treballaven a l'administració o eren els meus professors. Un diari com el National Zeitung encara existia, tenia una circulació de 120.000 exemplars setmanals i ho vaig fer a l'Estatut. Conec molt bé aquesta publicació, perquè el meu pare la comprava cada setmana. Aquest és la construcció del mur. El 67 va assassinar un estudiant a Berlín el 67 i esdeveniments polítics, que van protestar a Espanya contra el règim de Franco. El 68 també significa revolució sexual. La primacia de l'orgasme és important. Potser no s'explica molt als museus, però molt joves no ho saben. La caiguda del mur de Berlín el 89, aquí també s'ha posat l'Àngela Merkel i els refugiats de Síria. És que s'agraden fer fotografies amb elles, amb ella també, i museus. Quan hi ha la guerra a Ucraïna, aquest és el meu amic, quan estava a Ucraïna el 2 d'abril de 2022, camí de Butxa, des del Búnker, els ucraïnesos. Cada setmana gairebé els enviem a cascos, armilles antivales, medicaments per ajudar-los. La propera exhibició serà sobre els memes de la guerra d'Ucraïna. I aquí hi ha una paixa de la propaganda, de dalt a baix, i aquí els memes és que tothom pot produir aquests memes. Aquí és contra els russos per crear esperança i tenir optimisme. Aquí, a la part de la dreta, es pot veure el govern pot entendre que aquests memes han de tenir suport. I aquí, vestida de blau és la Mariana que ens va visitar fa 10 dies perquè volia veure aquesta exposició i si podien fer-la servir pel turisme d'Ucraïna. Aquí hi ha més persones que ens han vingut a veure. Aquests 3 embassadors d'Israel, John Poser, el diumenge ens va visitar durant 3 hores i aquí la fotografia més gran veiem la Amy Goodman, la professora Amy Goodman i el seu marit, el professor Michael Doyle. Ella és embaixadora dels Estats Units i ens va visitar fa uns... ens va visitar just abans de Nadal. Pobliquem també llibres sobre història alemanya sobre l'època Nancy. Hem publicat més de 250 llibres i venem els llibres directament al Búnker. Tenim una llibreria al Búnker i també venem a través d'Amazón i d'altres llibreries. El 24 de febrer, un any després de la invasió russa d'Ucraïna, vam col·locar aquest tank rus davant de l'ambaixada russa barlín. Es pot veure aquí l'ambaixada, aquí a la vora de la porta de Brandenburg i aquest tank rus dels 72 va ser destruït a la guerra d'Ucraïna pels ucraïnesos el 31 de març de 2022. Dos dies abans que el mar va ser destruït a la guerra d'Ucraïna pels ucraïnesos el 31 de març de 2022. Dos dies abans que el meu amic visités aquesta zona volem donar suport als ucraïnesos des del Búnker. Aquest és l'ambaixador d'Ucraïna que va estar present a l'exèrima aquí i és un home fort perquè va venir sense guardespatlles i aquí al costat veiem que hi ha l'ambaixada dels enemics dels russos i va venir davant de l'ambaixada russa i les finestres són les finestres dels serveis secrets que estaven mirant que feia l'ambaixador ucraïnès. Aquesta és la conferència de premsa que van fer, el bar retransmetre en línia i el premsa va a venir i ja està. Si volen saber què fem poden visitar la pàgina web BerlínStory.de i si volen saber què penso sobre la conferència en poden seguir a Twitter en poden veure a Twitter Facebook no molt i Instagram sí allí perquè em va impressionar la situació a Barcelona és molt interessant i poden seguir també el meu col·lega enolins, ell és més actiu a Twitter té més de 66.000 seguidors perquè subint està en zones de guerra com Irak, Afganistàl i ara a l'Ukraine. Això és la història del Búnker i el que estem fent ara. Moltes gràcies. Molt bé, doncs passem ara a la paraula Carme Mirón. Molt bon dia. El primer de tot que vull fer és agrair els organitzadors per haver-me convidat aquestes jornades especialment al Xavi Domènec i a l'Anna Sánchez. Aquest treball de la qual va poder ser espectadora privilegiada a l'inici i que realment ha arribat a Montpòria esperem que no acabi aquí. Portem poca estona a les jornades i penso que han sortit moltes idees, temes que realment fan reflexionar i venim a parlar aquí amb una taula de memòria soterrada. Ara ens agafarem el concepte soterrada. Soc arqueòloga, com que si tots de vosaltres sabeu i quan parles de soterrar te'n vas cap al subsol. Però hi ha molts tipus de soterrament. El del subsol és inevitable, sobre tot estructures com els refugis que es fan. Però hi ha un altre soterrament que és més important de destacar i que no és tan normal per d'una manera que no m'agrada utilitzar la paraula normal. És un soterrament per diferents temes i sobretot un importantíssim, la por. Quanta cosa, quanta memòria, quants fets històrics han desaparegut per la por i estem parlant de conflicte. El parlar de conflicte no podem oblidar mai la por. La por sempre és present i penso que són dels fets més importants a tenir en compte. Estem a plaer segle XXI i estem en guerra. Viure hi ha una altra guerra, però què ha passat des de la Segona Guerra Mundial? Podíem fer un bon gestat de guerres. A Europa segur que de seguida ens veuen nandugues. La Guerra dels Balcans, que hem viscut tots els que estem en aquesta sala, i la Guerra d'Ukraine. Però no podem oblidar la Guerra del Vietnam, no podem oblidar la Guerra de Cambotxa, no podem oblidar la Guerra de l'Iraq, sobre tot. On també els vols aeris ens van dir que eren tàctiques preventives. A mi m'agrada molt la paraula preventiva. Per l'arqueologia, però com a tàctica militar, potser no estan interessant. Per tant, estem parlant d'aquesta memòria soterrada. I d'on venim? M'agrada molt aquesta frase de la gran Maria Aurelia Campany. Què ens diu? Segur que és la vivida consciència del moment present a allò que m'empanya explicar els orígens. I igual, la Guerra Civil Espanyola, sabent que hi ha una guerra ucraïna que l'haguéssim explicat fa uns anys. I hem de tenir sempre en compte aquesta idea. Estem on estem. Interpretarem allò segons el moment present. I després, el meu gran admirat, Miquel Martipol, els que en coneixeu, ja ho sabeu, també té aquesta poesia d'un llibret molt petit que és poem es molt curts, i que sempre l'utilitzo també, que és refesar en cura tot un passat que et porta fins on ets ara. Els arqueòlegs no fem això, re fem el passat. Però per què el refem? Perquè ens agrada recrear-nos a la història? O la nohistòria, la protohistòria, la prehistòria? No. Ho fem per intentar avançar en el moment futur, que és la nostra feina. I aquí ens porta a parlar d'una gran paraula, la incertesa. Quan parlem d'arqueologia sempre hi ha incertesa, per molt que planifiquem, que cataloguem. Però no només quan parlem d'arqueologia, quan parlem de la guerra, quan parlem de conflicte, i quan parlem d'aquesta memòria soterrada. La incertesa és precient sempre, perquè què vol dir, incertesa? No hi ha una incertesa, n'hi ha moltes, per tant, preval aquesta incertesa. Tornem a la memòria. La memòria és el fet de recordar. Tenim aquí un text de la Sílvia de la Cohan, d'un llibre que és per escriure a teatre o ficció, però que us el recomano, perquè és interessantíssim, el que fa arribar a pensar amb els temes de memòria, passat, present i futur, i ens diu, un record és una emprenta que dona significat a la nostra vida. Es tracta de tornar al passat per entendre el present i projectar-se vers el futur. A mi sempre m'agrada dir també que l'arquil·logia és un equilibri fràgic i l'he entrepassat per ser-hi futur. Quan vaig trobar aquesta frase, vaig pensar, s'assembla al que tu sempre has volgut explicar. Per tant, a la memòria li podem posar molts adjectius, com després veurem que a la història, a l'arquil·logia, i fa uns anys aquí tinc companys d'aventures, de fa molts anys, com el Jordi Guixé, l'Oriol López, el Ricard Caranol Beck, el Ramon Arnavat i, sobretot, el meu estimat, Jordi Ramos, que començàvem a discutir, segur que us recordareu, i també recordo el Xavi Domènec, amb unes donades que vam fer fa molts anys, que vam començar per aquest tema, que semblava que hi havia els defensors de... Hem de parlar de memòria i els que diem, no, hem de parlar d'història. No, és que tot, hem de parlar de tot. La memòria és una part de l'història i la història ha de recuperar la memòria. No confrontem, estem aquí per parlar de conflicte, intentem anar una, no dividim més del que hi estem, anem cap endavant. Per tant, tenim memòria democràtica, memòria selectiva, memòria desmemòria, però la memòria, sobretot, per la història recent, és bàsica, perquè tenim gent que ha viscut aquests fets. Això sí, el que hi ha viscut, ha envissat unes fotos, que ens ha presentat el nostre convidat de Berlín, de persones que van viure als refugis, segur que el record que tenen ara, els 90 anys, no és el que tenien quan em van fer 20, que acabava la guerra, perquè la nostra memòria es transforma per la nostra vida, i això també ho hem de tenir en compte. Però anem cap a la història, o la història, els historiadors som objectius, no, perdoneu, no. Aquí us he posat un text del Walter Benjamin, primer que és un referent, també quan parlem de guerra civil, espanyola, i ens parla d'això, de qui fa la història, normalment són els vencedors. Anem a buscar els llibres d'història del principi del feixisme, que explicaven de la guerra, i l'exercitor liberador, i els rojos massones separatistes. Això és la història que nosaltres volem, i era la història del moment, però no només ens quedem amb Walter Benjamin, podem anar tàssit. Tàssit ja diu, no feu cas dels rumors que corren, d'història només n'hi ha una, que és la veritable. Per quina era la història veritable de tàssit, la dels emperadors, o la del poble? Hi ha una història veritable on hi ha moltes històries, doncs tornem a estar, hi ha moltes memòries, però hi ha moltes històries, i per desgràcia són les del vencedor, que no sempre és el que ens hauria agradat. Hem vist a la primera ponència, el professor Lób, que ens explicava, la idea aquesta, no de... Els senglesos van ser els alliberadors, però es van destruir ciutats, i això s'amaga. També sembla que els salamans tots tinguin que ser dolents, jo estic segura que a Alemanya molta gent va patir. Són aquests blancs i negres, aquests clubs suscurs, anem a buscar una mica un equilibri. I arribem a què? El patrimoni. El patrimoni és l'herència d'una cultura pròpia del passat, amb la qual un poble viu el present i el transmet a generacions futures. El patrimoni ja no és tan subjectiu, que també ho pot ser, perquè depèn de com l'interpretem, però ja té una solidesa. I arribem a l'arqueologia. L'arqueologia és la disciplina científica, que estudia les dades del passat més objectiva, no objectiva del tot, perquè depèn de l'arqueòleg que interpreta, també pot ser subjectiva, però sí que, com està parlant de cultura material, és més difícil transgiversar. Jo, si trobo un refugi anti-aeri i el documento, estic documentant un refugi anti-aeri. Clar, que pot venir una persona i em pot dir no, aquí es van conreuar champions, això és el que va passar el 307, per tant no és un refugi anti-aeri, és un indret per conreuar champions. Sí, és un indret per conreuar champions, però és un refugi anti-aeri, i això l'arqueologia ens ho pot confirmar. Aquí tenim una definició d'arqueologia, em podríem haver agafat mil del professor Miquel Terradell, també té una molt bona, però és això, els arqueòlegs són molt la teoreogenis, i hem de treballar amb equips interdisciplinats, perquè és quan avancem. Tornem als adjectius, posats a les paraules, hem parlat de memòria amb adjectius, història amb adjectius, i l'arqueologia li pots posar molts adjectius, i no deixa de ser una, l'estudi el passat a través de les restes materials. Tenim arqueologia urbana, de paisatge, biarqueologia, però ara ens centrarem en l'arqueologia del conflicte. Normalment, quan parlem d'arqueologia del conflicte, s'ha hagut més preu, una mica, perquè ara sembla que si parlem de guerra, és que som uns balicosos, no, parlar de guerra és parlar de pau. Si no parlem de guerra és com un tema que ara no l'obrirem aquí, perquè no toca, però què passa amb les restes del franquisme? Les hem delimit a totes, no. Quants nens, ja no us dic de batxiller, ja no et dic nens de primària, saben qui era fràncor, saben qui eren, què va passar aquí, amb els anys de dictadura? El que hem de fer és donar-los una relectura per explicar que aquí vam tenir una època on el faixisme va fer el que li va donar la gana. Per tant, parlar de l'arqueologia del conflicte és parlar de pau, i és parlar d'intentar habitem el que no hem aconseguit evitar, perquè estem, recordem, en guerra. I l'arqueologia ens parla també de la configuració urbana. A mi sempre m'agrada dir, parlo sobretot de Barcelona, he de fer una ponència generalista, però he treballat a Barcelona, perdoneu, aniré fent el dissabte a Barcelona, ni m'agrada parlar que a Barcelona són ja síment ni únic, no és una idea meva, li vaig copiar el professor Enriga Línea de Tours i dic que és un espai que al llarg del temps l'home ha transformat. Tenim tres elements a tenir en compte. L'espai, si no tenim un espai no hi ha memòria, no hi ha res, el temps s'ha de passar a l'inici i al final, i sobretot l'home, sense l'home, sense la humanitat, tot això no canvia. Cada grup que s'instala en un espai l'adapta i el transforma. Aquesta transformació de l'espai és el que estudia l'arqueologia en diferents metodologies. Aquí tenim una cita del Mauríus Hálvac, un llibre d'aquests del QCG, que és la memòria col·lectiva, també us el recomano, i també parla i diu això, que cada comunitat s'ha d'adaptar en aquest espai. No podem explicar els conflictes sense explicar els espais, no podem avançar el professor, també ho ha comentat, no és igual bombardejar un espai on no hi ha boires, no hi ha núvols que sí o no es pot instal·lar radars en llocs més plans i no alçades. És més difícil posar-se a bombardejar espais de la muntanya, que no una platja. Tot això són temes, a tenir en compte. L'espai és decisiu, i l'arqueologia del paisatge és decisiu per entendre l'arqueologia del conflicte. La ciutat és el gran dipòsit de memòria col·lectiva. Aquí tornarem a tenir el concepte d'arqueologia, el concepte ciutat, estem a Barcelona, i el de memòria col·lectiva. També he posat dues frases que utilitzo sovint. Un és del Narcís Feliu de la Penya del segle XVIII, que parla que les ciutats no la componen les pedres sinó els habitants. Aquí diria una altra frase que m'encanta donar arqueòleg, que és el Sir Mortimer Guller, que diu que els arqueòlegs no desenterrem coses sinó persones, nosaltres ho hem d'intentar desenterrar a la vida i, per exemple, en aquest cas, la vida de tots els ciutadans que van estar aquí a Barcelona quan vam començar a ser bombardejats i agafant les paraules que ha dit l'Anna a la introducció és dona sinent, sobretot, i que poc s'ha parlat, perquè, com estem en una societat força heteropatriarcal, el paper de les dones ha estat sovint silenciat. D'això en parlarem després. I també una idea de l'arquitecte Aldo Rossi, que ha estudiat molt aquest concepte de ciutat com a memòria col·lectiva, i diu, amb el temps la ciutat creix sobre si mateixa, adquireix consciència i memòria. Aquí també ho hem vist, els conceptes aquests de ciutats bombardejades que s'han deixat símbols. Jo recordo com hem d'empressionar la catedral de... quan hi vaig anar i no veure, la gran catedral gòtica i al costat que hi ha molt, i doncs sí que, realment, tens un cop amb molts aspectes. Pots ser religiós, però també a nivell patrimonial, tot. En canvi, ara tots recordem, veiem la vinguda a la catedral i diem, o què bonica, o què ves, veu la façana catedral, no? Si hi ha aquesta vinguda perquè es va bombardejar. Hi havia dos carrers ben estrets, carrer de l'infer, carrer de la curribia. En la guerra, jo es bombardeja, es destrueix i ara tenim la vinguda a la catedral. Per tant, el conflicte marca la ciutat. Per tant, la guerra deixa una emprenta. Aquesta emprenta deixa unes marques i un fet diferencial, especialment pel que fa a Barcelona. Què passa a Barcelona? Qui s'ha estat parlant del model Barcelona? No faré cap introducció històrica. El Xavi, nomena que ens ha fet una introducció boníssima a la presentació, després l'acabada d'Argodonilana en tot el concepte aquest dels refugis, però sí que us hem d'incidir en un tema importantíssim, el canvi de tàctiques militars, comportar el canvi en les estructures defensives. Aquí tenim un espai amb uns homes que el van transformant, però un altre fet, que hi ha un canvi de tàctiques militars, es comença a bombardejar. L'arrer aguarda passa a ser front i ens hem d'organitzar. Fins aquell moment es havia bombardejat poc, sobretot ciutats que estaven a l'arrer aguarda, on s'estaven organitzant per poder donar el suport al front. L'arrer aguarda ja no pot donar el suport al for perquè s'ha de defensar per la qual cosa s'ha d'organitzar amb la defensa passiva. Això comporta unes conseqüències murals i una nova organització dels barcelonins, i unes conseqüències socials. I tornem a parlar d'un tema, la por. La por s'instala per sobre la ciutadania. I això, tots els que heu tingut avis que han viscut a Barcelona o a diferents llocs no poblets més petits, que era diferent, que s'ha de publicar com anaven corrents que per refugin. Sembla que s'ha acabat el temps. Bé, aniré resumint. Estem parlant d'espais i records, conceptes que m'agradaria que us quedéssim clars. És aquest d'una ciutat ens viu en transformació constant. Aquest és la ciutat com dipòsit de la memòria col·lectiva, que és el patrimoni. El patrimoni també li posa molts adjectius, però el patrimoni cal recuperar, però cal que els ciutadans creguin amb el patrimoni i l'estimin i el conservin. El patrimoni conegut i el desconegut, que no per ser desconegut és menys important que el conegut, i l'actuació integral sobre el patrimoni. I la legislació, però també, què conservem i com ho conservem. Barcelona és un fet diferencial, parlem de model Barcelona, però també hem de tenir en compte. En un moment donat, Barcelona va ser la capital de tres governs. El govern de la República, el govern de la Generalitat i el govern d'Hoscadi. Això realment jo no conec el xavi, ho sobretot millor que jo, cap paral·lel que passés. Per això també va ser brutalment bombardejada. Qui es buscaven tres presidents de govern. I això ens porta a parlar d'un concepte que m'agradaria defensar, que és el patrimoni silenciat. Un patrimoni que, malgrat el coneix, s'ha volgut amagar i fer desaparèixer de l'hidria i aere col·lectiu. No perquè sigui silenciat siguin menys patrimoni, i encara n'hi ha molt de silenciat. Calen actes com l'exposició que es farà dels refugis. Quan vam començar a treballar amb els refugis, molta gent s'enreia una miqueta de què volia dir treballar amb els refugis. Penso que Barcelona hem sigut, com aquest matí també el regidor recordava, pioners, amb la documentació, el treball, l'estudi dels refugis. I hem d'anar cap a que aquest patrimoni silenciat tingui veu, la veu, sobretot, dels ciutadans en aquest cas de Barcelona. Acaba un poesia. Realment, la poesia és una de les meves dèries. És de la poateça Don Michoy, colònia de MES, de MES-7, és coreana sobre la guerra de Corea, i us ho llegiré. És més eficaç, com a llenguatge de resistència, la poesia pot desafiar l'oblit. De si xuc la meva obra generi resistència literària contra les fronteres geopolítiques, inclòses les fronteres de les convencions lingüístiques i literàries. I així en poesia recuperarem patrimoni. Això s'ha pogut fer gràcies a un treball en equip i gràcies a tots. No podries citar tots els que han treballat aquí, i vull donar un record especial a la unitat de Mossos d'Esquadra, la unitat de Subsol, que sense ells, molta feina que s'ha fet a Barcelona no hagués estat possible. I el seu treball silenciós, sempre voluntariós i que sempre els hem tingut al costat. Moltes gràcies. Gràcies, doncs passem ara a la paraula. Presentaré alguns exemples de diferents refugis que encara existeixen a París. I seran només alguns exemples perquè dins de París teníem més de 40.000 refugis i alguns encara existeixen, la majoria. No sé si coneixen això, saben això. Però el primer dimecres de cada mes a França sentim el so d'una sirena que poden veure a la dreta. És un exercici de preparar a les persones per una futura alerta. Només una alerta aèria pot ser un accident químic. Cada primer dimecres de mes es fa aquest exercici i data de la Segona Guerra Mundial. Quan es va començar a portar la pràctica era l'objectiu és de defensa civil. A França s'anomena defensa passiva. Aquesta sirena data de la Segona Guerra Mundial. La fotografia la va fer la meva col·lega que està aquí i aquesta sirena està al cap de munt de l'Ajuntament de París. El 1870 hi va haver la guerra de França contra Prússia i per primera vegada França va ser bombardejada per canons que estaven fora de París i els parisins van haver de baixar els soterranis per protegir-se dels bombardejos. 45 anys més tard París va ser bombardejada però aquesta vegada des de l'aire com a Londres va ser bombardejada per un canó que estava a 120 quilòmetres de París aquest és l'impacte que va tenir a París això va passar a París entre 1914 i 1918 durant la Primera Guerra Mundial els parisins van baixar els refugis a les fotografies de dalt a l'esquerra i també feien servir el metro com a refugi perquè les estructures del metro s'havien començat a construir el metro a partir del 1900 20 anys després va arribar la Segona Guerra Mundial i el govern va organitzar una defensa civil seriosa perquè van veure que els alemanys potser volien prendre la revenja i si comparem amb Londres amb els italians o amb els russos quan es va preparar aquesta defensa civil es va voler mostrar les persones quins tipus de refugi podrien construir a l'esquerra i va haver la Fira Internacional del 37 i hi havia un edifici dedicat als diferents refugis que podia haver volen veure poden veure encara restes d'alguns refugis que existeixen a París hi ha tres tipus de refugis les trenxeres, els refugis civils i els refugis protegits contra el gas i n'hi ha d'altres les estacions de metro durant la Segona Guerra Mundial no es consideraven en refugi sinó a Xopluc aquí si volem veure els diferents refugis aquí són alguns exemples començarem les trenxeres amb les rases perquè aquests eren els més senzills de construir només s'havia d'escavar per fer aquestes trenxeres a París van construir 35 km de trenxeres dins de París i per fer aquestes trenxeres es necessitaven braços hi havia moltes persones que van poder escavar aquestes trenxeres treballadors soldats o persones que no tenien feina com es pot veure aquí a la dreta en aquestes dues fotografies es van fer als jardins de Luxembourg la majoria de refugis estaven en els jardins i parcs de París aquí podem veure alguns refugis i les fotografies que es van fer durant la Segona Guerra Mundial en aquestes trenxeres tenim nens i hi havia també adults aquí si eren adults teníem 4 persones per metres si eren infants 6 per metres i uns a davant dels altres aquí es feien els refugis els soterrani dels edificis però es van haver de reforçar amb fusta, aquí a l'esquerra a la teoria, a la dreta, un model que es va presentar a la Fira Internacional el 37 aquí aquests tipus de refugis avui que es van reforçar amb estructures de fusta i també es podia reforçar aquests soterrani amb metall aquests són les estructures que podem trobar avui que es van reforçar amb ferro aquests soterrani reforçats amb fusta o metall responen a més de 40.000 refugis civils per la població civil 40.000 refugis per civils són 2.000 refugis per districte un altre refugi que era refugi, també que protegia del gas es van fer en formigó i si es volia entrar s'havia de passar per una porta aquí, podem veure a l'esquerra una porta estanca i perquè està a mi aquí hi hagués un atac amb gas s'havia de tancar aquest refugi, hi havia un filtre aquí també es podia activar automàticament o manualment a París es van construir 250 refugis protegits contra el gas sota més o més sent sota les escoles i sent fora el voltant de París quan he parlat dels diferents refugis n'hi havia 3, les trinxeres que els que estaven al soterrani i un altre refugi que no és realment un refugi els que hi havia sota els hospitals es van construir a París uns 30 refugis sota els hospitals que estaven protegits contra el gas n'hi havia uns que estaven sota les escoles i n'hi havia 30 sota els hospitals per poder curar les persones, protegir-les però no es van arribar a utilitzar mai el metro també es podia utilitzar com a refugi com m'he dit abans que estaven a Xopluc només hi havia 3 refugis protegits contra el gas en el metro i quan les persones anaven a les estacions de metro per protegir-se no només feien servir l'endana sinó també que es col·locaven dins del túnel aquí podem veure les persones a l'estació de metro i anaven de l'endana a les vies aquí podem veure la dreta com es construien uns esgraons a París tenim sort perquè també tenim 100 quilòmetres amb unes pedres de Pedra Calcària a París sota Rània, és unes pedres sota Rània i dic que tenim sort perquè m'agrada molt treballar en aquestes pedres aquí les fotografies amb l'enquí negre de la part superior es van fer el 1936 quan es va veure que es podia convertir aquestes pedres en refugis i a baix són les fotografies a l'actualitat a la perifèria de París les pedres són àmplies, són altes i es podia circular en camió però dins de París aquestes pedres tenen una profundària de 20 metres si es vol fer un refugi primer s'ha de fer una escala que baixi aquests 20 metres per tant no és una cosa fàcil de fer aquí a l'esquerra veiem els en els districtes de París en un cercle veiem 20 llocs on es van construir refugis i per les persones que han visitat fa poc a París el més famós és aquest és l'únic refugi que es pot visitar oficialment està sota del museu de l'alliberament era un refugi civil però que el va fer servir al cap de la resistència durant els últims dies de l'ocupació de París aquí diferents tipus de refugis i acabaré la meva presentació mostrant diferents fotografies que s'han fet en diferents refugis aquí podem veure inscripcions a l'esquerra en refugis civils a la dreta i a les altres de l'esquerra representen les sortides d'emergència d'aquests refugis era un paret que es pogués destruir molt ràpidament si es necessitava sortir del refugi i també aquí tenim una inscripció durant l'ocupació quan els nazis van fer servir alguns edificis a París i van fugir sota aquell edifici i van reutilitzar i van posar les indicacions en alemany per tant, això són inscripcions en alemany que es poden veure els dos a la part superior ara han estat destruït perquè es va decidir construir una altra cosa en aquest lloc aquí inscripcions que hi havia en alemany també hi havia inscripcions fetes a mar com per exemple aquesta, la de la part superior i l'esquerra diu en el 23 de març de 1918 i va ser la primera vegada en què es va utilitzar el gran que no que estava 120 quilòmetres de París i van descobrir aquestes dues inscripcions al soterrani d'un edifici i a l'altra de l'esquerra era una inscripció que està amb una porta i que indica que el 27 de desembre del 39 es va comprovar l'oli del motor i aquestes altres inscripcions el 4 d'abril del 33 quan René es va bombardejar a la Fàbrica de Renault i aquestes quatre inscripcions han desaparegut les dues de la part de baix quan vaig fer la fotografia tenien uns quants grafitis ara les persones que han visitat les pedres i que no les respectes han cobert totes aquestes inscripcions i les de dalt a l'esquerra diu el 14 de juliol del 44 París encara estava ocupada pels alemanys i el 14 de juliol el dia nacional de França i aquí hi ha la bandera francesa i britànica aquí són moltes inscripcions que es poden trobar i que indiquen diferents dates i em disculpo aquí estan anglès està escrit mort en anglès perquè els britànics van bombardejar a París i a la zona al voltant de París i aquí a l'esquerra el símbol de la resistència francesa la vivaixa de Victòria i la creu al sobre i a la dreta el 6 de juny del 44 durant el desembarcament el dia exacte que va passar sabem que el dia exacte en què els americans van arribar a França i aquí la última transparència o fotografia, aquest és part final del soterrani que es pot fer servir com a refugi a Montparnàs, a París hi ha un memorial de la defensa civil que va morir en servei i és una tomba i sota aquesta tomba hi ha enterrades 156 persones víctimes d'aquesta defensa civil si tenen interès saber més sobre això, tinc algunes còpies de dos llibres que he escrit sobre els refugis francesos i a tots els presentes per ser possible tractar un tema tan apassionant com els refugis antideris de Barcelona una infraestructura capaç de revolucionar el aspecte de la ciutadania hace más de 85 años y que sin embargo a dia de hoy tiene este carácter no de invisibilidad a los refugios cuando comencé mi investigación me encontré de repente con una serie de dificultades que venían dadas por este carácter oculto y sobre todo por la incapacidad de percibir este espacio que estaba estudiando y por lo tanto me pregunté qué es lo que llevo a primero a tener que escapar una ciudad para que haga un gran proceso de excavación del subsuelo y cuáles fueron las condiciones que se fueron dando para esta desconexión de los refugios. Entonces la investigación se centró en tres períodos que se creyeron determinantes para la comprensión de por qué surgieron los refugios por qué a partir del fin de la guerra estos comienzan a desconectarse y pasan a ser olvidados y por qué a partir de los años posteriores a la transición estos espacios comienzan a surgir y a ser valorados por la ciudadanía. Entonces todo esto con el fin de intentar pensar o reflexionar qué hacer con estos refugios cuál fue la respuesta de la ciudadanía, la cuestión de los refugios cuáles fueron las características propias que dificultaron esta conexión con la superficie y qué papel juega la difusión de contenido todo el estudio acerca de los refugios a la hora de comprender unos espacios que son invisibles, imperceptibles para la ciudadanía. Entonces para comprender sobre todo esta nueva arquitectura para la defensa que fue capaz de revolucionar como decía antes el aspecto de la ciudad en guerra se debe tener en cuenta un factor determinante que es el hecho de la guerra aérea y lo que supuso en la introducción la introducción del avión en lo que eran unas tácticas de la guerra un elemento ágil que lanzaba un projectil desde una gran altura con una gran capacidad de destrucción de la edificación y que tenía un peso entre 25 y 200 kilos que era capaç de penetrar en un suelo de cultivo entre 5 o 6 metros aproximadamente según los cálculos tampoco esto no es tan seguro pero entonces esta disolución de cualquier límite sobre la superficie revoluciona este aspecto de la ciudad que a mí me gusta decir que estos más de 1400 refugios formaron una especie de fortaleza subterránea que también hay que tener en cuenta que la ciudad industrial había ido creando unos centros productivos que se habían convertido en fuente de riqueza y por tanto principal objetivo de partir dentro de las teorías de la guerra total y por lo tanto esta fortaleza subterránea surge como resistencia a ese método de ataque que lo que intentaba era generar el caos en la ciudadanía y la paralización de esos centros productivos, no de esas ciudades y también hay que tener en cuenta otro factor determinante que se fue generando con esta sociedad industrial que fue el hecho de que se fueron generando unos mecanismos para la colonización de espacios naturalmente no habitables como evidentemente la colonización del espacio aéreo y sobre todo el desarrollo que se fue dando con los mecanismos para la iluminación, la ventilación que hizo posible habitar este espacio inevitable por naturaleza. Por lo tanto hay que entender que la construcción de los refugios anteros de Barcelona sobre todo surgió rápidamente en un contexto de caos a partir de los primeros bombardeos que tuvieron lugar durante febrero del año 37. Pero la ciudad en ese contexto de caos me gustaría sobretodo resaltar dos fenómenos representativos que fueron sobre todo como comienza a surgir una cantidad de tierra alrededor de los refugios, una tierra que en la mayor parte de las ocasiones pretendía convertirse en una capa de protección contra el impacto de las bombas y sobre todo el surgimiento de una serie de portales que conectaban estos refugios con el espacio de la superficie que hay que tener en cuenta que en la mayor parte de la ciudadanía de Barcelona supuso esta puerta, el primer contacte con el espacio del sur suelo, ya que Barcelona no tenía tan normalizada esa ocupación del sur suelo como a día de hoy, por lo cual fueron los aspectos que fueron dando forma a esa ciudad de la guerra. El refugio anterior no tenía un antecedente directo porque el hecho de esta nueva técnica de ataque a través de los bombardeos sistemáticos sobre las poblaciones fue un hecho que se dio sobretodo durante la guerra civil y por lo tanto la ciudadanía en este contexto de caos tuvo que hacer uso de técnicas que eran propias de su arquitectura tradicional. A mi me gusta hacer referencia a la mina de agua como dio la forma adaptándola a las dimensiones adecuadas para que puedan acceder a las personas, así como en el caso de los pozos que eran de extracción de agua, el refugio anterior fue capaz de adaptarlos para que fueran elementos para garantizar la ventilación. Entonces hay que tener en cuenta un hecho que es bastante representativo, que es que mientras se construían los refugios, en muchas ocasiones las personas accedían. O sea, fue un período mixto, construcción y habitación del refugio se dieron a la vez. Y esto, bueno, más adelante veréis lo que es bastante determinante, pero en general a mí lo que me gustaría sobre todo hacer énfasis es que si bien estos refugios tuvieron un intento de regulación de sus espacios a través de las normativas emitidas, a través de la Junta de Defensa Patxiva, a través de búsculos donde se determinaban los accesos, las escaleras, el acceso dispuesto en zigzag para evitar el acceso de metralla o las dimensiones de las galerías en función de su capacidad. Estos refugios, todos los mecanismos necesarios, como hablábamos antes, para garantizar la ventilación, la iluminación, el suministro de agua, todo el equipamiento necesario para cualquier tipo de emergencia que se pudiera dar en ese espacio desconectado del subsuelo. Hay que tener en cuenta que el caos de la guerra si bien hubo una voluntad de estandarización de estos espacios el propio caos de la guerra impidió que esto fuera así. Y podemos ver en algunos de los levantamientos que pude llegar a realizar durante el trabajo donde a pesar de que sí existe un patró de la galería alumina con los accesos, todos los refugios acaban de resaltar que son diferentes, cada refugio es distinto dependiendo de la profundidad de la cota en la que se encuentran el tipo de protección ante el impacto de bomba, etc. La verdad es que no se puede decir que visto un refugio, visto todos porque realmente cada refugio tiene su historia. Por lo tanto, aquí era lo que os comentaba antes. La importancia que tuvo el acabado, que tenían los acabados del refugio, en esta inmersión hacia el subsuelo que experimentó la ciudadanía de Barcelona porque hay que tener en cuenta que la propia cohesión del terreno daba las características de estabilidad a la mina para poder ser habitada ayer, por eso que por el contexto de caos y de urgencia ante los bombardeos a veces estos eran habilitados de forma precaria pero cabe resaltar la importancia igualmente la estabilidad daba el terreno pero sí que se optaba por hacer esta especie de envolvente en base a muros de cerámicos y bóveda catalana, también cerámica en general los suelos generalmente eran conformados por la tierra compactada esta envolvente se realizaba porque estos espacios tenían que hacer frente el impacto de una bomba y que se generaran algunos desprendimientos de las tierras y por eso se optaba por este tipo de revestimientos pero sobre todo a mí lo que me gusta y esto me gustaría recalcar sobre todo la importancia de los testimonios que me han ido acompañando a lo largo del trabajo para intentar comprender la importancia que tenían esos revestimientos a la hora de colonizar un espacio prácticamente desconocido porque daban un aspecto de orden y sobre todo porque en muchos casos aquella urgencia con la que eran habilitados estos refugios daba espacio a experiencias que en muchos casos daban la sensación de estar siendo enterrados las personas expresaban sobre todo la sensación de estar siendo enterrados en estos espacios lo cual provocó un cierto rechazo a los refugios y por lo tanto recalcar la importancia y sobre todo el hecho traumático que fue acceder a estos... que si bien fueron unos espacios que buscaron la manera de dar un acondicionamiento y para los cuales se pensaron todas las características para un buen uso a veces por la falta de recursos y simplemente por el caos de la guerra se daban este tipo de experiencias entonces con el fin de la guerra estos refugios dejaron de ser construidos y por lo tanto dejaron de ser utilizados y entró un proceso sobre todo tenemos que tener en cuenta que una sociedad estamos hablando de unas personas que estaban hartas de la guerra cansadas, traumatizadas por los bombardeos unas juntas de vecinos que se habían encargado de toda la construcción de estos refugios que con el fin de la guerra se generó una voluntad general hay algunos relatos que explican como el franquismo intentó ocultar estos espacios para olvidar la memoria de los refugios en otros casos se cree que al contrario el franquismo lo que hizo fue estudiar estas infraestructuras para reutilizarlas en caso de un ataque a la ciudad lo importante es que se dio un proceso general de olvido de estos espacios con la deconstrucción de sus accesos si bien algunos refugios fueron utilizados posteriormente como residencia o como almacenes ligados a espacios interiores de los edificios estos espacios sufrieron durante los primeros años de la guerra se fueron desconstruyendo y retirando todas las tierras que lo protegían y poco a poco pasaron a formar parte del recuerdo de un mal recuerdo para quienes experimentaron aquellos hechos de la guerra y se convertirían en espacio del imaginario de las nuevas generaciones que lo irían conociendo a través de los testimonios de sus familiares entonces para comenzar a comprender el fenómeno de descubrimiento hay que tener en cuenta que estos refugios en contadas ocasiones fueron pensados para ser reutilizados en el tiempo simplemente se construyeron para dar una respuesta una necesidad puntual de refugio y bueno que poco a poco se fueron perdiendo y olvidando hasta que de repente surgen se mezclan dos fenómenos por un lado las obras del desarrollo urbanístico que van teniendo lugar en la ciudad entre los 80 y 90 y sobre todo que iban dejando a la vista unos espacios ante una ciudadanía que en directa o indirectamente se vio afectada por los hechos de la guerra y también un contexto un nuevo contexto que permitió una nueva lectura sobre todo para reivindicar el valor histórico de estos espacios a través de la significación de sus espacios hay que tener en cuenta que cuando estas infraestructuras comienzan a aparecer sí que se genera una cierta curiosidad y sobre todo hay personas que acceden y documentan estos espacios pero no existía un relato en esta época que conformase esta memoria de los refugios y por lo tanto el creciente interés que fueron generando todas estas apariciones fomentaron un comienzo en la documentación de los refugios sobre todo de la mano de Josep Maria Contell, de Judi Pollado que fueron dos de los pioneros del estudio de los refugios que fueron generando sobre todo un creciente interés que fue determinante para la reconexión de estos espacios y por todas las características que hemos visto anteriormente las condiciones de inseguridad y de precariedad de estos refugios fueron dando una serie de soluciones el refugio se fue reconectando a través de este nuevo contexto que ponía su valor histórico sobre todo para recordar los hechos de la guerra o para convertirse en centros activos para la paz que fue uno de las premisas para la musea de la deshación del refugio de la Plaza del Diamant fueron dando estas nuevas lecturas de la ciudadanía ahora hablar un poco sobre estas formas que fue a través de las cuales se fue reconectando el refugio un poco a través de la experiencia de mi trabajo las primeras visitas que realicé a los refugios se dieron sobre todo a través de los museos el primer refugio que visité fue el 307 de Poblasek y realmente es un espacio que por sus características mantenía una cierta estabilidad y permitía una habilitación de este espacio de la visita a través del cual difundir los hechos principales de la guerra siempre con los elementos que garanticen la seguridad de quienes lo visitan y bueno, es un buen mecanismo una buena manera de representar o de intentar representar lo que suponían estos espacios sin embargo otras formas de reconexión de los espacios se fueron dando a través de la ciudadanía y por ejemplo, otros de los ejemplos son estos reconocimientos estas conexiones que se fueron llevando a cabo sobre todo en centros culturales como el Casal Imaginardó el Centro Cultural de la Lira que incorporaron como tesoro estos objetos que eran patrimonio, memoria y formaban parte de su identidad y otros espacios simplemente que se materializaron como las consecuencias de aquellos conflictos de interés que se habían generado en torno a ese desarrollo urbanístico y a esa resistencia por mantener aquellos espacios tan representativos para la ciudadanía mientras que otros, sobre todo los refugios de carácter más colectivo situados en el espacio público como simplemente quedaron pausados en el tiempo por una incapacidad de reconectarse a la ciudad en todo caso conforman todos en todos los casos lo que se genera aquí y que me parece importante es el choque temporal que se genera entre este contraste de materiales en unos espacios que están exentos de cualquier información de cualquier relato simplemente son aquí lo que se percibe es la huella del paso del tiempo en contra posesión en los nuevos materiales y por lo tanto una especie de llave hacia sus memorias hacia la curiosidad y hacia la investigación Por otro lado, a medida que estos refugios se van haciendo cada vez más inaccesibles nos encontramos con la incapacidad de ir accediendo a estos espacios y la dependencia que vamos generando a través de los medios de producción de las representaciones que nos llegan en formato fotográfico audiovisual pero que cada vez nos van alejando o sea, si bien son interpretaciones de las personas que han podido acceder a documentar nos van alejando cada vez más de lo que es el espacio del refugio Aquí podemos ver un poco siguiendo la misma cada vez nos vamos alejando más y podemos ver aquí estos interesantísimos hallazgos llevados a cabo por el Cerbe de Arqueología donde podemos ver estos restos estos trozos de refugios que posiblemente nunca puedan ser reconectados con la ciudad pero que nos dan esa... que serían capaces de generar un verdadero impacto en quienes los persiguieran y bueno, siguiendo... me gustaría hacer una también... hacer referencia a esta nueva... este nuevo tipo de representación propuesto por el Cerbe de Arqueología que supondría una herramienta que nos permitiría de alguna manera dar solución a este límite físico que tenemos a la hora de experimentar el refugio sin embargo, yo me pregunto qué supone el no poder acceder a estos refugios y no poderlos percibir en su espacio sobre todo unos espacios que están marcados y a través de los cuales hay un vínculo emocional con ellos y qué supone para la comprensión de estos espacios a mi me gustaría sobre todo para expresar la importancia que tienen todos estos relatos que se van generando en torno al espacio del refugio y sobre todo debido a la incapacidad de acceso que tenemos en la mayor parte de ellos me gustaría enseñarles esta ilustración que me llegó de parte de un amigo ilustrador a partir de hablar con él y de comentar la cuestión del refugio y no como él sin haber accedido a los refugios y sin... fue capaz de representar a través de la lectura de los testimonios y del trabajo este ambiente de lo que podría haber llegado a ser ¿Entonces qué hacer con los refugios? Sí, para acabar me parece que sobre todo me gustaría reivindicar la capacidad que tienen de evocar algo diferente y sobre todo resaltar una paradoja que me parece determinante para la cuestión de los refugios que es que las condiciones que nos permitirían en todo caso tener una idea o una sensación de lo que aquellas personas percibieron en el momento de la guerra son las más condiciones que hoy en día no nos permiten visitar el refugio y me gustaría quedarme con eso pero también para reivindicar la importancia del espacio físico y de una arquitectura que realmente marcó un precedente en la arquitectura de guerra ligada a las ciudades para acabar os dejo con una frase de Judith Pujador en el 2006 que creo que es muy representativa de todo este proceso de reconexión de los refugios Muchas gracias Si us sembla i l'última intervenció lliga molt bé amb el que preteníem faig llançar una pregunta perquè la respongueu des d'aquí a la taula i després obrim bé un torn de paraula amb el públic, que ens queda un quart d'hora més o menys preguntaves que suposo no poder accedir-hi a les refugies jo m'agradaria saber com es treballen en aquesta recuperació de divulgació de significació, de reconecció com es treballen cada un dels països que vosaltres heu treballat i quins obstacles i quins aliats hi ha hagut en cada un dels països si us sembla podem intervenir d'això, des del punt de vista català de Barcelona i d'altres països sí, perfecte aquest és un tema en el cas de Barcelona que en tenim 1.322 com podeu comprendre, interessant conservar no vol dir industrialitzar i no vol dir posar en valor, perquè és difícil i més en el cas de Barcelona i en el cas i aquí tenim un representant de la unitat de seu sol dels Mossos ens ho diria, els espais confinats per fer servir molt important i abans com he comentat primer són les persones que els refugis és impossible que aquí puguem socialitzar els 1.322 refugis s'ha de triar molt com i quan altra cosa és que no es pot posar en valor un patrimoni que després no pots conservar i no pots saber que el podràs mantenir obert a l'estat, a vegades entre la campanya de inauguracions i després els espais s'estenquen i la inversió que s'ha fet per obrir aquell espai després no es preveu una gestió i s'estenquen, en el cas dels refugis això és important sí que podem donar-li altres sucos alguns més fàcils que altres però penso, i aquí trencaré una llança per les noves tecnologies és que la realitat 3D gràcies als 3D molta gent que no pot accedir als refugis els podran visitar pensem en la mobilitat reduïda perquè tenim una ciutat que no es pensa en la mobilitat reduïda no es pensa en les cadires de rodes no es pensa en els bastons i no es pensa en els cotxets de les criatures gràcies a la realitat 3D persones que són grans o no grans que tenen una mobilitat a les escales i pujar més en el terreny els que hem trepitjat en el refugi ja ho sabem, de les escales que hi ha als refugis així se'ls permet visitar per tant penso que una gran idea i que la nova tecnologia ens ajuda és aquesta reconstrucció en les 3D i després triar molt bé quins refugis es trien com i sobre en el públic perquè realment sí que és important aquesta sensació d'angoixa o que això no ho pots reproduir en un 3D perquè jo m'imagino que és diferent que miri un 3D d'una persona a dins d'un refugi a una persona que no hi ha estat el que hem de fer sobre tot parlar de conflicte parlar de pau i realitzar tot el patrimoni de la ciutat hi ha moltes maneres, no tot és musealitzar senyalitzar i penso que des del servei hem fet una gran tasca que ha quedat recollida de la ciutat de refugis que us recomano on s'ha recuperat la tota la documentació escrita fotogràfica, gràfica dels refugis, això també és una manera que la ciutadania tingui a la base la informació dels refugis hem de vigilar molt en espais confinats de pensar que tots poden ser o que que bonic pugui entrar en un refugi vull dir que hi ha molts temes a tenir en compte a París i a França és una cosa recent però els historiadors i els arqueòlegs han estudiat els refugis, les diferents fotografies que he mostrat la majoria les vaig fer perquè he estat estudiant els refugis durant dècades i és molt difícil explicar els arqueòlegs tota la història que hi ha a partir del 2018 s'ha començat a reconèixer o començat a estudiar aquests refugis i veure la importància que tenen conec estudiants que estan estudiant aquests refugis i que fan estudis oficials però continuen baixant els refugis sense autorització perquè estan en edificis privats o administratius i és molt difícil aconseguir permís per entrar-hi i l'única manera d'accedir-hi és escriure sobre aquests llocs o publicar o fer una cartografia 3D però és molt difícil obrir aquests refugis al públic i en l'oportunitat de visitar a París l'únic refugi que es pot visitar és un que està a París, és l'únic que està només n'hi ha un obert cada dia perquè està sota del museu de l'alliberament i de tant en tant és possible visitar dos o tres trinxeres però quan és en dies significatius perquè quan sobra una estructura subterrània a França i penso que passa a tot Europa necessita un accés i una o dues sortides d'emergències necessita electricitats hi ha tantes limitacions que és molt difícil obrir els refugis al públic l'única manera de presentar-les és a través de publicacions, conferències per nosaltres és diferent he passat la meitat de la meva vida al búnquer i convido a tothom que vingui al refugi està obert cada dia, de l'any també el dia de Nadal l'odematge cada dia aconseguim diners i no esperem que algú ens doni diners a tothom pot venir quan vulgui al búnquer Sí, m'agradaria sobretot comentar el que he de respondre carament i una mica també per aclarar tot aquest tema de la qüestió de la representació del refugi crec que és una herramienta molt bona sobretot en aquest procés de universalització i d'acceso a uns refugis que tenen aquest drama que són espais que per les seves pròpies característiques d'inseguritat que són, a su vez, les que permeten entendre tenir en compte aquesta sensació d'experimentar els seus habitants són les mateixes que avui no ens permeten accedir a ells i és aquest drama del refugi però que no vol dir que no és una bona herramienta, tot el contrari perquè ens permeten comprendre els refugis però és aquesta paradoxa sobretot ho dic perquè vaig tenir l'oportunitat d'accedir a un refugi quan feia la investigació un refugi que no està abiert al públic i que no té ni instal·lacions de llum ni res vaig baixar amb una línterna a través d'una tapa del cantarillat i em vaig trobar amb unes galeries húmedes amb olor a la terra compactada amb ruïdes de ruïdes estranyos amb el sonir del metro que passaven per no sé on i clarament sentia que era un espai que no controlava que era un espai nou, molt diferent que el que estava acostumbrada a evitar i per a mi era un antes i un després en la comprensió de los refugios i per això encuentro que és un drama el hecho de no poder llegar a extender a la ciudadanía esta experiencia por el hecho de la inseguridad que genera que és però bueno, nada gràcies m'agradaria fer així una cosa quan escrivim articles i veiem els mitjans de comunicació hem descobert una cosa en un refugi moltes persones volen visitar el refugi però volen veure només per curiositat poques vegades molt poques vegades la gent té un interès històric normalment és només per curiositat perquè està soterrat és subterrany i moltes persones volen visitar però només hi ha si us sembla obrim com que hi ha algunes paraules hi ha demanades, obrim el column de paraules al públic això funciona, sí jo primer una mención t'ha referit molt el tema de la inseguridad jo no tengo esa misma experiencia hay refugios que sí, los que hemos accedido que dan esa sensación de inseguridad pero hay otros que no que la sensación es bastante de solidez pero es que además la experiencia yo diría que la experiencia que utilizaron efectivamente los refugios no los que los visitamos posteriormente tampoco es exactamente tan un híboca es decir, hay testimonios por ejemplo, un acuerdo de un testimonio de pueblo nuevo que se pasa una abuela que se pasa toda la guerra durmiendo no en su casa independientemente de que llevó un vaso no sino durmiendo en un refugio con sus nietos por los padres no viven esas porque el refugio le da seguridad es decir, justo al contrario digo que las experiencias en relación a los refugios son bastante plurales incluso en relación a los bombardeos también son plurales hay gente que, por ejemplo, se niega a bajar los refugios, hay situaciones muy plurales ahí como para... y después sobre el tema de los usos de refugio yo... ideas, solo ideas una es evidente que no se pueden abrir todos los refugios porque hay refugios que además o sea, yo la experiencia que tengo que hay refugios es incluso cambiante en el tiempo, es decir, yo bajé en 2006, creo que era 2006-07 a muchos refugios que después, en esta nueva predisposición de ahora, solo se podía hacer gracias al trabajo de la unidad al sol dels Mossos, perquè bàsicament perquè molts havien perdut xigen, fins i tot, és a dir, no hi havia ni xigen en canvi el 2006 es podia baixar sense problemes i després trobes que no hi havia xigen hi ha refugis que estan molt ben fet jo trobo que estan molt ben fet, no soc arquitecte la sensació que tinc, és que estan molt ben fet i altres que són que era un forat és a dir, que no té més però jo diria, obrir-los tots problemes no, però ara, i com que aquí hi ha representants de granullers que no sé si estan a la sala ara però abans ens hem saludat per exemple, de granullers hi ha l'experiència de senyalització d'aquest cas dels bombardejos que són una de les regioles del terra que senyalitzen tots els bombardejos que són absurdament pedagògiques jo trobo brutal, perquè hi ha moltes bombardejos de Barcelona i pots estar explicant i fent les posicions que n'hem fet moltes, pots fer molts llibres que n'hem fet molts, pots fer tot això però el fet de que qualsevol nen o nena passi per la seva espai quotidia i es trobi senyalitzat la dimensió del que van ser els bombardejos amb una cosa tan senzilla com una regiola del terra obria una reflexió des de la infància la dimensió colossal de construcció de refugis si està senyalitzat d'alguna manera també obria una reflexió del que va ser allò jo crec que hi ha intermitxos i després hi ha altres usos perquè hi ha refugis que estan... jo ara recordo, ja sé que potser t'ho digues que no perquè et sembla que falta oxigen però del que arriba l'Ància, com a... hi ha refugis, la plaça de tovana estan destrossades també, però hi ha refugis que són impressionants i que poden tenir... jo, per exemple, és veritat que en el cas de París hi ha molt pocs oberts però com un refugi s'hagi convertit en el... per la pròpia història del refugi però que el refugi s'hagi convertit metafòricament és brutal és a dir, que, finalment, el model de refugi ja sé per què es va utilitzar la insul·lació de París d'agost 244 perquè hi havia el Roy Tengui i la seva companya però simbòlicament és molt potent i que sigui un museu que és un museu que és molt potent el cas de Berlín, que es pugui utilitzar com un espai de narració de la història de Alemanya ja no només de la pròpia refugi jo crec que alguns dels refugis poden trobar utilitats d'aquest tipus i que siguin històriques o la sanaderia el refugi és la sanaderia la placeta macia de sanaderia és un refugi que jo crec que està que hi havia gestionat per una persona i per les entitats del barri i que s'utilitza per fer concerts de jazz als divendres per fer tot tipus d'activitats del barri i com a espai funciona molt bé és a dir, perquè la quantitat de refugis que hi ha jo crec que podria permetre imaginar no només senyalitzar-los sinó obrir-nos alguns mes potser algun mes s'estaria bé obrir-los i ara mateix no en tenim gaire però sobretot en alguns casos dius que al finalment això o té un ús o s'ha n'haurà de fer alguna cosa perquè tenim una escuita forada és a dir, tu deies el que passa posteriorment amb els refugis és a dir, què passa però el primer plan, el primer art les dos refugis és una encarra que fa el governador civil de Barcelona i de la franquisme perquè el desenvolupament que el fa el Clava Garam el desenvolupament organístic, el desarrollisme que porta un desenvolupament organístic salvatge a la ciutat de Barcelona es troben els consultors que quan ingeten ciment van ingetant, ingetant, ingetant i no s'acaba perquè no són conscients de la quantitat de forats que hi ha sota i aquests forats algun dia s'ha d'haver de fer alguna cosa és a dir, encara que sigui per tapir no només tapiar la porta sinó aquí hauria d'haver un debat d'haver a quins us poden tenir les señalitzacions i jo crec que aquí hi ha camp, hi ha camp és la meva opinió Moltes gràcies s'ha esmentat al final aquest interès públic aquesta curiositat que es té en el que hi ha sobre sota la terra penso que hi ha un folclore europeu tradicional que imagina el que hi ha sota terra i em pregunto si és una cosa que estem veient ara en la presentació del patrimoni la interpretació d'aquests refugis veiem llegendes urbanes folclore lligat a aquests espais és una cosa que estic començant a veure en el meu estudi no sé si els ponents i les ponents tenen opinió sobre això, aquest folclore que s'està creant al voltant dels refugis Carme tot el que està amagat desperta hi ha gent desurbanes per dir una manera sistema Barcelona això aquí també passa i la feina dels especialistes arqueòlegs, arquitectes, historiadors és posar una mica a punxicomes i hem comentat abans que hi ha una part subjectiva però sí que el refugi és un fet objectiu hem d'intentar el context, però també dir que el context no són sinó que es varis entenc i estic força d'acord amb el que deia el Xavier que se li poden donar altres sucos però sempre explicant aquesta història és una mica que a l'exemple de París realment trobo que és modèl·lic o fins i tot també el refugi d'Aguistan Churchill a Londres que es pot visitar i que et fa una tota la part interpretativa d'Anglaterra en tots els maniquis i tot que hi ha gent que és més a favor o en contra però sí que et fa una idea molt clara de la vida que es va ficar ja penso que el patrimoni no només el del refugi se li ha de donar nous sucos i jo crec que a mi de què anem donant nous sucos anem fent pedagogia i difusió especialment a les escoles penso que falta, sobretot en aquest país no sé què passa a França Anglaterra, Alemanya, però en aquest país per desgràcia el patrimoni és un gran desconegut pel públic en general i sobretot per les noves generacions per tant és important aquesta pedagogia que nosaltres els especialistes que va destenir la responsabilitat de no haver-ho fet de difondre, d'explicar i així s'acabarem amb aquestes llegendes urbanes amb aquest fantasmes que planen explicar la realitat que no hi ha una realitat i aquesta realitat que serveixi perquè tothom entengui d'on venim i cap on anem i que tenim un passat recent important i donar-li valor del patrimoni que té tant a nivell de memòria com d'història, com a arqueologia com l'estudi de les restes i cap aquí hem d'anar esperem que realment l'administració es posi les piles com deia abans el Jordi Guixé també a la introducció realment no s'han posat prou les piles en el cas de la memòria democràtica ara veiem que per exemple a les Balears s'han posat força les piles en tot el tema de fosses, és un altre tema que aquí no tocarem, però que també és important i crec que val la pena que l'administració es posi les piles i puguem donar aquests nous usos interpretacions al refugi i acabar amb el folclore La meva experiència és que la gent no ve per un tema acadèmic o una memòria acadèmica o de patrimoni, sinó que estan interessats a la història i volen veure-ho i no és una curiositat pel búnquer sinó que és que volen conèixer la història què va passar en aquella època? Hola, si ara era referent a l'especte de París vostè ha parlat que concepte de defensa passiva es passava a la defensa civil però tots els documents que vostè ha projectat i totes les inscripcions que vostè ha posat posava defensa passiva doncs no acabo d'entendre si aquest canvi es va produir durant la Segona Guerra Mundial o és resultat d'interpretacions posteriors i després una altra qüestió és la que fa referència alguns documents que vostè ha posat de defensa passiva són des de l'inici de la Segona Guerra Mundial o d'abans i fins a quin punt l'experiència de Barcelona s'incorpora o no en aquests documents? Sí, prefereixo dir parlar de defensa civil en comptes de passiva perquè els historiadors francesos havien rebutjat estudiar aquesta part de la Segona Guerra Mundial perquè no era una lluita que es va perdre la defensa i van ser passius per això els historiadors francesos van rebutjar d'estudiar-ho per això prefereixo parlar de defensa civil com en anglès es va fer la defensa civil durant molt de temps i a França hem descobert això la defensa civil fa durant la Primera Guerra Mundial es va organitzar l'ús del metro però no se l'anomenava defensa civil i això va ser el precursor d'aquesta defensa civil a la Segona Guerra Mundial m'agradaria parlar d'això del que has mentat soc antropòloga i també treballo amb archeòlegs i diferents grups de recerca el problema que trobo en tots els congressos és que molt sovint vols explicar alguna cosa i comencen a buscar la feina que has fet a Twitter per correu i no saps exactament quina és la seva intenció d'aquestes persones que contacten per exemple i m'explicaré vaig anar a Suècia he estat a la República Txecca i les persones em pregunten on està aquest lloc on està aquest refugi del que parles on però no fan per motius democràtics no per altres motius per tant és perillós perquè es pot convertir en un museu perquè és un tema molt delicat no tothom està content amb tenir aquests refugis oberts hem d'anar amb compte perquè no som veïers estem a la història seria com està amb una presó aquí objectivar està molt bé però també hi ha els sentiments perquè hi ha moltes persones i té les seves històries és el que es deia s'ha dit parlem sobre persones que volen estar al refugi perquè se sentien segures perquè cada dia podem trobar nous edificis i no estem parlant per exemple un edifici pot desaparèixer en un dia i penses que pots tenir els àmims a pensar que ha passat amb aquest edifici hi ha res les pàbriques no ha quedat res però està bé posar-ho al terra per recordar però també cal parlar de la situació del que va passar no només és un edifici perquè si no és el que ha dit el senyor Lou és com si una cosa hagués passat perquè si hem de 1322 refugis són molts vaig viure a Gràcia i vaig demanar per anar al refugi no sé qui el gestionava em van dir no, no és possible va menar al lloc i molta gent ja anava i vaig dir perquè m'han dit a mi que no s'hi podia anar qui ho va dir i vaig escriure un correu i algunes persones no se les permitia per tant és un tema molt delicat el últim tema, la curiositat de les persones les nostres experiències nosaltres jo treballo en una organització que fem tours te'n parlaré però molta gent ve a nosaltres i ens demana aquest és el búnquer d'en Hitler era... el Hitler va ser aquí en Hitler va ser en aquest búnquer i connecto amb la teva experiència la nostra feina és agafar aquesta curiositat de les persones i portar-los en aquella època en aquells temps intentar donar-los una experiència i un exemple del que s'ha fet el que fem és aprofitar amb aquesta curiositat que tenen i amb una mica de sort aconseguim reconduir-los cap als fets és el que mirem de fer és normal que la gent tingui curiositat pel subsol això ens porta a la gràcia antiga aquesta curiositat però bé, el que fem és intentar reconduir-los cap als fets i que puguin disseminar aquest coneixement tal com deia el Xavi jo crec que tindria que aprofitar aquesta qüestió de què fem amb els refugis jo crec que directament amb la qüestió de què tenim que fer un centre d'interpretació de la guerra civil o sigui, després de tants anys una ciutat com Barcelona o fins i tot un país com Espanya o un país com Catalunya com li vulgueu dir que realment expliquem qui és la guerra civil llavors el refugi que era un sistema de defensa dels partadors en aquesta guerra civil la veritat és que serà molt difícil d'entendre si realment no expliquem aquest context internacional i aquest context propi de la nostra guerra si no ho lliguem el que podem explicar són estructures com molt concretes o què en fem o què no podem fer o l'operellositat, com diu la Carme d'entrari però el que tenim que fins a d'una vegada per totes, que podíem haver perdut una gran oportunitat com el castell de Montjuïc explicar d'una vegada per totes tot el que és la nostra guerra civil o la guerra d'Espanya o la guerra internacional que vam crear aquí la veritat és que ho tenim que lligar tot perquè si no podem creure unes estructures o fem una exposició que sempre tenim que estar fent exposicions temporals però tenim que deixar d'una vegada per totes crec que jo he de fer exposicions temporals que estan a tants calés a fer exposicions que duren un temps molt concret que està molt bé però si no se li dona realment un ús posterior i d'una consolidació d'aquesta exposició és que sempre, o sigui, quan algú ens ve aquí a Barcelona, ens diuen escolta, tenim el Museu d'Història i Catalunya però és un museu potser massa general i el que necessitem és que tenim que explicar clar, quan el company de Berlín ells expliquen, tal com deia el Xavi es expliquen la preguerra el pujar el nazisme la Segona Guerra Mundial i la posteriori ostres, jo ara vindré el que tinc molt també i es posa que també la gent de París també explica en aquest moment de la resistència nosaltres tenim que explicar d'alguna manera aquest context internacional i sobretot nacional per poder donar aquesta relació amb els refugis gràcies Hola, soc Josep Maria Contel soc el responsable del refugi de la plaça El Diamant, de Gràcia bé, he sentit aquesta interpel·lació però no sé volia fer una prèvia també de dir que els refugis refugis sempre a tota la vida, a tot arreu aplegen amics i enemics per protegir-se de les bombes perquè les bombes no distingessen si són amics o amics però en quan el refugi de la plaça El Diamant està obert sempre vull dir i la gent nosaltres després de mà quan en parli ho explicaré a les persones pel refugi està obert, està tot correcte es fan visites en català, castellà, en anglès vull dir estar de tot vull dir que no entenc que dona sortida aquesta informació de que estava tancat jo la convido a aquesta senyora que després tinguem una entrevista privada i ho acabem d'aclarir gràcies