 מכן ומכן מחברת שישית פרק בית This is a LibriVox Recoding. All LibriVox Recodings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner, Jerusalem מכן ומכן מעט יוסף חיים ברנר, מחברת שישית שני פרקים נוספים, פרק בית סביל הפידות עזב את פלסטינה. הוא לא נסה בפשוט, הוא עזב. לפי שעה נסה לקהיר. לרוסיה לפי דבריו עשו לו לבוא כי ייעסרו הוא, ואפילו אם לא ייעסרו הוא הנה בזוכרו שבאודס ההפגוש ז'נדרמת הספינה, זו בלבד כבר מסני עליו אדמבת את כל הספינה. ולנסוע לירופה, חוצאות הדרך מרן יוקחו, ההונורה בעד מאמריו לא התקבל כל כך מהר. לפי כך נסה לקהיר. אבל הוא זאת עשה. הוא הלך ליפור ועשב שם כעשרה צעירים מאלה שאמדו על הדרך, והיסיעם שילחו גם הם איתו לקהיר, והוא בראשם. שם יראו, ובאמת חלום אפשר היה שצביל הפידות יישה פשוט לקהיר. הוא יצא בציבור ובדמונסטרציה. הוא עזב את פלסטינה. ואת דובי דיאספורין היסיג היד ההתרוננות נהיין האילוזיה עוד בשלהידה קהיטה, שבארץ ישראל הם אומנם קשים היא קהיטה. חום כבשן עולה ומתגבר היה בארץ והחיים היו למסע על הכל. אבל דיאספורין, לאחר שערה לו האינצידנט בדבר ההצגה הז'רגונית, איבד מיום ליום את שבועים משקלו והתחיל רץ פעמיים או שלוש פעמים בשבוע ליפו, למרות מה שלהסות שם לא היה כבר מאומה. ונעשה מרוגז עד לביל תנסור כמעט מחואר. בשבוע מהעיר היה טועק קצל בסביבות הפרבר, הלהלה על תני קר כהבור, ויש יגיע עד לידחך שהתחיל לבוח גם מפני דודו, לבלי הבט בו. הוא לא נשתגע, אבל השיגעון היה בו. אל מלא היה איש אחר באיזה קב, בקב אחד היה בלי חול פקפוק, מצב רוח קיצוני שכזה נגמר בהדוק הקפתור שבהקדח. אולם הוא לא היה אחר, הוא היה סוף סוף דיאספורין, אותו דיאספורין שהיה שושבין עליז לחתונות הבדביות של בני מפלגתו לפני שנים רחדות, והוא נשאר בחיים. ולא עוד אל השנתן אפילו מקום לאחרים לומר שהוא ממליח את תפקידו כבר יותר על עמידה, שהוא עושה העביות. משה למה הדבר דומה אמר אריה לפידות כששמה את כל דבר המאורה, לנוכרי אחד שנתגייר לפני חג בקהילה של מסנגדים ונתחנך במצוות. למדו הוא בכל המועד להניח תפילין, והוא קרח את הרצאות בכל הדייקנות של גר צדק. אם כן בשנה הבאה לאחר שבינתיים למד להניח תפילין כדקה יעות ונתגעה בזה, בא בכל המועד לעיר שכולך עשידים, נכנס לבית התפילה שלהם והתחיל מניח תפילין ברוב התלהבות. גערו בו, מסנגד, רקע, וחיין חי יודע שכל המועד עשו בתפילין חייו מיטה. נתן הגר את עיניו וכולם ותמה מה היהודים הללו רוצים. הנחת פילין עיניו מצווה אלא עברה איכן תמציא. אם כן אני משל מובן מאליו. דוביץ שלנו סבר, מצווה הוא מקיים, אומנות דרמטית יהודית ומכניס לרחוב היהודים ובשפתם המדוברת. והנה העיתונות, גוערת בו, כל הציבור האינטליגנטי נוזף בו ביתמיה. ואומנם היו היה כדבר הזה לדיאספורין ראי, אשר בא לשחק ברחוב היהודים, ואת כל אומק הצרה של בלבו לשונתיהם לא ידע. ומכל הקנאות השטחית וראה את הלב של עודרי התחייה, לא היה לו חול מושג. בין חופשי, כתב, בעל המשמר. כבר יצהרנו בגיליון העבר, והינינו מצירים שעינית, כי לא נרשה בכל תוקף אף בתור הוראת שעה, כי זרים יבואו לארץ תחייתנו, והיא חלו בהדישות נוראה את כל המלנו הרצין בעד שפת התחייה. הייתי תרעד בזוכרי, כי מה שחרשנו וזרענו בזהת הפיים את הגרעינים הבריאים של שפת חוזנו, עד כי עבודתנו הקשה והצנועה הביאה קודש פרי הילולים, עברית חיה, חדישה, רעננה, מצלצלת בכל הפינות שאנו פונים, והינינו משוכנעים, כי רק אם נגרש בעוד מועד את הבוגדים הממירים שפתנו הלאומית הגמישה, בשפה הבלולה, יספורים לא קרא את כל הדברים האלו במקרם, כי לא ידע לקרוא, אבל ספר, סיפר לו שותפו הקבלן, מכל קובד המלחמה, שריקידישו עליו, העבראיסטים, ומלבד זאת, לוחסחו מפניו פריחי המורים והסופרים, חרפות וגערה. אנחנו בנינו, ואתם באים לסתור. כך היה כתוב על כל הפנים אשר פגש. לראשונה לא הבין את הדבר כהווייתו. מהו הראש? הן הוא בא לסחק לפני העם בשפה שהעם מדבר בה, ובתמימות של גוי הוא שאל אותי, הלא היהודים מדברים ז'ארגון פה, כלום לוחך? אולי ברדקציה של המכרישה מדברים עברית, אולי גם המורים ביניהם לבין עצמם. אבל כל יושבי המקום היהודים, המיוחסים רוסית, והיה המון, ז'ארגון, ומה מקום לחרם? הנוכי הייתי מתחיל לבער לו שלפני אלפים בשנים, כשהייתה זו הארץ יהודית, היה זמן אחד, שהיהודים דיברו עברית, ולכן עכשיו בעלי התחייה, רוצים שנתקשר על ידי השפה העברית, עם העבר ההוא, ובכלל, שתהיה שפה אחת לכולנו. טוב, טוב, תהיה ספורין ידע הזאת, וכי לא יהודי הוא יודע אפילו זה מכבר, שהז'ארגון הוא בפי היהודים רק מאות אחדות בשנים, והוא דיאלקט אשכנזי מקולכל. אבל הכל כול הוא לגבי אשכנזי? לגבינו היהודים, המדברים בדיאלקט זה, זו הספתנו, ואיזו חר פא יש בשפה, הלא זה משפט קדום. ביחוד עם השפה, התחילה כבר לאוציא יוצרים מתוכה. הנה יעקב גורדין. הוא דיאספורין קרה על עודותיו בעיתונות הרוסית, שהסיג ביפו. מפי אלה הוא יודע גם את תוכן האלוהים, האדם, והסתן. והוא ביקש את הקבלן להציג את הדבר הזה, אם אפשר. יש רחוק מהסכלה, אבל הוותח יבטיח לתת לו לדיאספורין בעצמו, לבחור את התפקיד, אשר ימצא חן בעיניו. עדיין לא אוכלת, איזה חיזהיון יציגו. והוא דיאספורין, נכון להקדיש הרבה המל, ובלבד, שיעלה לו האדם. רב הר שלי מדוברובנו. אין זה פרוס את היהודי? כך קרה בעיתונות? יהודים כאלה, אבל את כל הטוב שהוא יודע וזוכר מהביב המנוח, שהיה גם כן בין הדור הישן, יגלם בו, יבליט בו. לא, הוא מישה היה רבולוציונר, צריך להילחם גם בעד ציטקת הדבר, כשהוא לעצמו. עברית? תה, למדו עברית לילדים. יצרו ספרות בעברית. זה טוב. דיבר דיאספורין בחום הלומים. באמת התחזק העברית על ידי זה שיהשמיד את השגון ובאמצעים כמו אלה? ומלבד שזה לא בצדק הן גם שאלה אחרת מתוררת כאן. ממה נפשך? אם יש תקווה, כי עוד הרבה יהודים יבואו אל הארץ, הלא יבואו היהודים עם השגון שלהם. ושפה אינה נשמדת ביום אחד על ידי גזרות קנאים בעלמה. הפרנקים שנמלטו הנה לפני מאות בשנים מדברים את השגון ההספניאלי שלהם עד היום והקנאים אינם יכולים אפילו לגזור על עצמה ולכל שכן על אחרים. אלא מה, יהודים לא יבואו יותר ואלה שיש נעם תחבו להם על כוחם בחרמות ובויקות שפה אחת עברית. אבל אם יותר לא יבואו אינה אז בכלל, בכלל מה תוי לספה אחת? שפה אחת למי? מה לי ולספרדים? וכי באמת אנחנו לאום אחד עם ההם? שטויות! אמור מה שתומר, לפי דעתי זה כבר עם אחר. לשאלות האלה אלף פנים יקרי באוי לנו בן חך ובן חך. לא, לא לא נתן לי הספורין בחעשו לברר לו את כל אי המוצר שבשאלות אלו. השפה רדים מבקרים את החזיונות השגוניים שלנו ביתר חפץ מאשר בגברייש. הכל יודעים זאת וגם יודעים ומבינים את השגון שלנו יותר מגברייש. לא, הוא ילכם ילכם בעד השקפה הנכונה. אבל די הספורין לא הספיק לי לכם מקום המלחמה עבד פתאו מתחת לרגליו ודווקא לא מפני האגיטציה הזריזה של המכרישה. זו אומנם ירבטיחה ידעת הכהל כלומר, את עשרות אמורים והסופרים והמזכירים במשרדים שונים הפקידים הגדולים לא התעניינו בכל העסק. אבל הקבלן של החזיון השגוני עשה כמובן את שלו ומסר מודעות לדפוס ולדי הספורין לבחור לו תפקיד ולחזור עליו וכאן נפתח פי התהום של התרבות היהודית לפני חלוץ הבימה היהודית הברירה שניתנה לומט הקבלן הייתה לבחור בין תפקידו של קבצנזון ובין תפקידו של אונגרמן בחזיונוו של גולדפאדן כל עמלי להרגיע את ראי ההלום בהסברה היסטורית כי גולדפאדן גם הוא הן היה חלוץ הבימה היהודית לא הוי פרי שו היו תנחומותיי עוד לפני נשיאתו של די הספורין מעלי זו הנשיאה שגרמה לי שמחה וקורת רוח בעדי וועדו מיד אחרי מושחי את ידים מן המחרישה נעשה פתאום סדק בחוטל הברזל אשר לפני והוכנס אליי מעט אורה לא קרה לי שום דבר באותה שעה והוא שריתה המשל אשר בדעתי לסאת יהיה אולי בנה לי אבל ככה היה הדבר מצב רוחי באותו סוף הקיץ בביתו של הפידות היה כמצב החשכה אשר לפני אור הבוקר כמו אצל די הספורין הייתה החשכה שבנפשי בימים ההם על קצה גבול המשבר שלה ובכשחת הלילה בוועה על קיצה וכחום הקיץ הקשה בהרגישו את קיצו כן, התעבדה היא החשכה וגדלה עד למעלה מכל מידה את ראי השיע זו מפה לטובתו הוא ולטובתי אני ואליי הביאה את זה אחורף הארץ ישראלי שהלך ונמשך עד אשר נפלתי למשכב עם לילותיו הבהירים או האפילים העבים מרובי הכוכבים בסוף הירח ועם האורה שלו אותה האורה המשחרת את כל הנפשות מסוג שלי כשכל העולם והחיים מקבלים צורה אחרת ולא רוצים לדעת משום חשבון וססון הוויה בוודאי איזה שליח מעולמות אחרים ממלא את כל התוך לירשמתי אשר אז כמעט שבאתי לידי גמר שלה רציתי לספח את המוטו מכתב יד גנוז שזה לשונו זה אשר רוציתי מניסיונות ימי הווייתי וזוהי צבאתי האישית החיים רעים אבל תמיד סודיים המעוות רע העולם מסוכסך אבל גם מגוון ולפעמים יפה האדם הוא מלל אבל יש והוא גם נהדר לאם ישראל מצד חוקי ההיגיון אין עתיד צריך בכל זאת לעבוד כל זמן שנשמתך בחרא יש מעשים נסגבים ויש רגעים מרוממים תחי העבודה העברית האנושית מבית הדפוס שבונית פסה המחרישה הציעו לי בעת ההיא לעבוד ששעות בכל יום בתור מגיעה ובסכר מספיק להוצאות היית דיאספורין מנה אותי מקבל את המשרה הזאת צריך לברוח מהם כולם, דיבר מילים אין דעת במה וכשהגדתי לא שרצוני להסכים להצעה בכדי להביא אליי את אמרם ולדאוג לו לצעד הזה, הטוב כשהוא לעצמו יגזול את חופשתי מלמד מה שאני לוקח על היכריות גדולה אבל אני לא שמעתי לו כל משפחה גוזלת את חופשתו של בעל המשפחה אבל כדאיתי המשפחה שיוגבע על החוף יש מפניה ומפנה האחריות למה עירה יהיה בעתיד מה שיהיה הוא שנסעה דובי דיאספורין להצעת בית הדפוס וגם כתבתי לדודו על הצעתי בדבר הנכד משל למה הדבר דומה אמרתי לעצמי בחיקוי לאותו האיש שאליו ישבתי לכתוב את המכתב לאדם הנושאה בקוטב הצפוני בסער וקרה בעצם ללחורף כזה רעם, בקוטב הצפוני הלאין קייץ הוא מצא מעט הסבים יבשים להתחמם והרי הוא עומד ומסתכל איך שהאיש מלככת את ההסבים האחרונים ואיך שמיד ישו הלילה השחור והקר ועדיין אינו מסיר את ידיו הקפועות מעל המדורה העת נשמת לרגע מן הידיים אולי לא צריך אולי רבה חולשתי מגבורתי אולי שב ועל תעשה עדיף אבל באותו רגע אמרתי לא, אני אינני מרמא את עצמי אינני האיש לרמות את עצמי אמרם צריך לבוא לגור איתי אין כאן הונאה ואם ישנה הרי אין לי מכיר בה אני יודע כי זה השר התחלתי לומר לנפשי בכל רגע ככה הוא הדבר וחיי טובים הימה כי כל המחשבות החיוביות השרני עומד להביע במכתבי ללפידות יסודן בההונאה כמה עצמית המוכרחה בהרצון הבילטי מנוצח לחיות ולמלות את החיים והואיל וכך הרי בזה אני כבר מבטל אותה את ההונאה אם רק גם ביטול זה אינו הונאה זה הוא בדרך כלל ובדרך פרט הרי אני יודע כי אין לעל ידי לאושיה לא לאחרים ולא לעצמי גם דאגתי לאמרם האם לא קצרה ידי להיותה שלמה ואפילו אילו הייתה דאגתי לזה שלמה כמה אמרמים איך ההדאג לכולם ובכל זאת הרי אני מקבל עליי הכל אמרם יבוא וחיים טובים יש חרוני כאשר לא היו עד כו אין יום אחד דומה לחברו חיים טובים כאילו נורא כנעים לחיות נעים לעבוד להתלך להשתותי להבית השמימה לחשוב על פי השכל והחשבון אין שום דבר כדאי אין לדיאספורין יותר חשיבות על צבי לפידות ואין לי פחות ערך משל אריה לפידות אבל העיקרי שבי בועט בחשבון השכל העיקרי שבי אומר לי לחיות ולחיות בטוב העיקרי שבי אומר אל תחוס על בדידותך הנאמא יבוא אמרם כתוב לזכן היום היה שבת בית התפוס היה סגור אני גרתי בכומה השנייה חדר עם שלושה חלונות על הכיקר הפנויה הכיקר החול השר מסביב היו סוענים ילדים מניין בית הספר העברי הנחמד של לפני חלוני גם הוא שבת והנהפש היום בית הספר העברי הנחמד עם ילדותיו הרבות החביבות ילדות ישראל עם מורב הטובים החופשים טובי אמם הילדים הנעימים הילדות הנעימות נעשפו על חצר בית ספרם וסוענים מתאבקים מתגוששים מתאמלים דור חדש השעון ממלא את ליבי על איזהות קלה על איזהות חיבה על איזהות סבתא בהביטה אל ניניה התקווצות חמה בחזה העיניים מתמלות דמעות בארבע שעות קמתי משנתי השנת הצהריים שינה מחלימה קמתי לא מתתי מתוך שינה זה טוב עשיתי צעדים החדים בחדרי הטוב השתעלתי ירקתי מגמיעה מענגת וחריפה מקוסתי המתוקה הקרה המזוגה על שולכני מן היהן ניזרתי עוד מראשית החורף עמדתי רגעים החדים בלי נועה ניגשתי הדחלון ופתחתיב עד שעון הילדים עלה ביותר בחלון השני שהיה פתוח כל העת נראה ממרחק הים הסוער הים התיכון כשתיילתי על שפתו ראיתי את פגר העיל בעל הקרניים מוקח הגלים וחשבתי איזו אין נעימות היא להיות פגר מוקח הגלים ומה נעימה ההוויה מה נעים לחיות לחיות כן לחיות וצריך אדם כלומר לא צריך אבל טוב לאדם לקבוע דירתו במקום אחד להישב ולהקות שורש לב דווקא לתקוע יתד ולבלי לזוז ממנו אלא להיות במקום אחד להישאר כאן אין מה לנדוד, לא צריך לנדוד אמת ישנה אם עדי עוד נתנע צעבי כן כן עוד אז בשובי דרך שפת הים מקבורתו של אבי אמרם בני בני יקרי צדיקי אורי מלאכים טובים יפגשו לך יתנגחו אז הגלים כהד ליווותיה של האם השקולה הייתה איזו בושה בפני עצמי, בפני אחרים בפני הים בפני זו הבושה הגופה שגם היא ספויה לחידלון הייתה קלימה להתלך לאכול לחשוב על החיים והמבט לחוש קלימה אבל יחד עם אותה בושה קלימה גדלה בלב ההכנעה ההתקשרות על זה המקום אשר ילידה וקטנים סוקלים מרחוק באוונים כל ארון מת של הזרים העובר על פני הם נהיה באותה שעה איזו דבר קרוב ויקר עד בלי קץ בזה המקום בזו העיר הנוכרית אפשר, אפשר מאוד שכאן היא אפשר לחיות אבל כאן צריך להישאר כאן צריך למות, לשון מלאכים טובים, ייפגשו מלאכים טובים כך כך עוד אמש הייתה איתי אותה הנפש על ארסה בבית החולים סבלה, גנחה, צעקה הדלת הייתה פתוחה ובא נירתה צמרת העילן שהכתימה בחצר המוערה בקרני הירח היו זילופי אורות וצללים בכל חמדת החיים האחות הרחמניה בעלת העיניים השקדיות ההתלקיות, סוחחה בכל רם את אחת מחברותיה והפצוע החולה שבצעוריים הוטב לא גסס וקשה היה, תעודת חיים כבר קלטה ולמות עדיין אין לו חפץ הרי הודלו כלפידות אביב שהכל היא התעודת תעודת החיים הגדולה אחר חצות לא נשאר איש אצלו מלבד הלבנה ולמונות בלטריסים והוא, אשר לפני ימים החדים דאק בעיקר על האחד נגד שניים צעק עכשיו רק למה עזבו הוא למה עזבו הוא עזבו, חמי פני שהוא טו לך לא יכולתי אני שכנו במיתה לבלי לענות על צעקתו חשבו כי לקרוא לכל לאבא ולאמא אליי צעקה שערית הכוחות מחר בבוקר השכם יהיו הכל הצליחה אבא נסע עכשיו אין את מי לשלוח בשלוח אין את מי מחר מחר כבר יהיה מאוחר והיה מאוחר ובכל זאת צעק מבטוע דואח עזבו לי לבדד הם אני שרים בחיים בחיים מחר בבוקר יהיה מאוחר והרצון חייה רעה זו לא פסק בכל זאת להתראות, לקבוע לצוות וממוחורת בבוקר אמנם, היו הכל אצלו באו מלווים אה, מר המוות לאחר המסע ומתן הממושך עם החברי קדישה שביקשה כסף וחסף לא ניתן לה התחילו לטהר בארץ ישראל נוהגין להעריך בתחרה המלווים בינתיים הלכו הלוך ברוב אמא, מר המוות השהיות ערכו עד הצוריים המון גדול נכפז וחי הלך אחר מתתו הלכו דרך החול ילדי הערביים כללו ויידו באבנים כמיימים ימימה מימי בראשית יהוד, יהוד התרוח לא הייתה באותה ההליכה המהייפת איזו, היא הבנה הלכה לפניה למה הולכים? למה נושאים? רק אחת ידע, רק לאחת היה הלכורה ברור הכל בני, בני, אני השימה במיתתך אני השימה, עזבתיך לבתך בני, בני, לא היה יותר כוח בני מלכים טובים כך מלמלה היא המתלפת אחזובה הוא נסעו הלפרוס דור בית החולים מקרוב שקט היום על ספתו מעבר לבית העלמין עמדו אנשי צבא והתחנכו בכליאה אל המטרה כווהגוזים תיערו הקברנים את כל היריות נתס מולה פן יפגעו בחמורים היא ראש הקברנים ששבו בחזרה הוא עדיין לא שקטע דעתו על שקבולו ביקסף בכל מקו מחסים ביקרשים ופה, באוונים דיברו החוזרים מן הקבר חדש ואתם לאן אנחנו נשוב דרך ספת הים הים היה שקט אבל אותות השערה של הלילה העבר עוד נקרו בספתו כל הצדפים שגבייהם היו למעלה היו מלאים מי אוקיינוס נוצצים לאור השמש ישיש אחד בעל פנים ארטיסטיים איטלקיים, מתיילת תומו חיתט בקצות משענתו בגלי הצדפים וכל האחות החיה שגם איניה כאיניה האיטלקיות צילצל באוזן אבל לא צריך לכתוב את המכתב לאר ילפידות בעשר שעות אינון באותו מצאי שבת ובחצות הלילה הקיצות היא שלוק את דרכי חלומי הקשה היה בלבול באתה שאינון עם שר לספר בני אדם חושני המרוחס לחץ את חזי וסיחסך את שרפאי שעדיין אני נתון בכבלים אה חזרתי לתנומטי והצטחקתי מתוכה לא צריך לרומי פני חלום צריך להשתחרר חלום יותר טוב אבל רגעים הרבה עברו לבלישיכרו רגעים שנדמו ליובלות אסור מועקה אבל הנה אורה, אור העשישית העשינה אה הראש סובב ככה הכל ישנים, עזבוני חלפו במוכי המכובץ מילים מאותו הלילה והצטחקתי שני לא, מחר לא יבוא המניח יהיה גם מחר הראש סבב עליי במהירות, במהירות חלק גופי התחתון היה כולו בזהה מפלגה ולתיטה אחרימון עברה הממרה כבר רק בעת שידי נתנפו בזהה והכאב היה כהגס עד לידי חריקת שיניים קמתי, ישבתי תקעתי אצבע לתוך גרוני אולי עקי, אולי יעבור הגועל אבל כולי רק הזדעזתי מנעץ בשבגרון ומסביבי היה חורב התנפלתי שוב על יצוי וחבשתי פניי בקר אוי, אוי הכאב הולך וגדול כלום אפשר, אבל כן הוא גדל כשהתחזקתי את ראשי במצב הקודם היה הרבה יותר קל כאב כזה כמו ברגע זה ודאי חוש באותו הרגע האחרון כשהשאף למשהו אביר ואינו המעבד, דקירת סקין חלפה בקרבי זהו, אין מנוס לא לכינם זכרתי כל היום באותו שצעק כתובע אליי תפשוט לצעוק, תפשוט חוכמה לא, אני לא אקרא לרעים לא השעיר אחרי הפוריזמים איך טוב צבאות אבל מילה באמת כך יותר טוב אך, ילמלא אפשר היה לבקש שהסרפו אותי משעת תהרתו של אותו הצועה כמת השתקד התעוללו המטערים בגופו כך אבל מה אין אף כמינה שריפה, קבורה או השלכה לפני הכלבים אוי, לא, קבורה מדוע לא קבורה קבלים הקטנים, המיידים אבן על שפת הים השקט והלכתו קליפות בנחת יישארו הם, יישארו ועוניות יפרסונס על הים, על הנצחי הכאב הוא קל ותרדמת עדן הלכה וקרבה לאות גדולה הייתה בכל האורקים והגידים אבל יחד עם זה איזו שעננות בלתי מצויה ברוך יהיה גם הוא, הקאב, אמרתי בכל מאוזור תדום תופר העוויונה ומייד ירד עליי גם אותו מצב האוח האומר אישן, אישן אגווה, ממוחורת יקטפו תפוחי זכב במושבה אריה, אחי הגדול יינטלם וייעף הזעה תיזל הזעה נוזלת לא אצעק בנחת בנחת ילמלא בשעזו ברגע זה בחשי סוף פרק בית מחברת שישית בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שישית מילועים פרקים א' ו' This is a LibriVox Recording for more information or to volunteer please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner Jerusalem מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שישית מילועים שני פרקים נוספים פרק א' מדי הספורין יספורין נתקבל עוד מכתב גלויה הוא כבר ברוסיה שואל מדוע לו אני תלון, דואג לשלומי שם אין חדש כל העביר שופע סינעת יהודים ואני הולך בשב ליתני מחר או מוכרותיים השוב אל דירתי אל מלכתי הרופא אמר שאלה ילעזו ותארץ הקלימה מזיק לי אבל הוא הן אמר לי זאת לא פעם אני הולך בשב ליתני אבל אין בשום כוסף דומה לי שבלימה חובים הייתי מרוצה לשכב כאן דווקא כאן עד את קץ דומה אני למת שמלאך הדומה שלו כבר עבר כבר שאל לשמוע כבר חוותו במקלו מנוחה ופתאום אומרים לו יבלד מחדש, בעל קורככה אי אך אוי, האם לא יותר טוב לשכב כך בלי כאב לשכב לשכב בלי תנועה לשכב עד נצח נצחים טוב לא טוב אני הולך בשב ליתני אין שלווה אין שקט הכנעה מוצב רוכי נכנע נכנע לחלוטין יותר מכון מצב רוכי דומה לאותה השעה שבה גמרתי את רשימתי לכאורה שמחת הסיום מה שלא הייתי ולא יכולתי להיות סבר רצון ממנה אין זה אינו עולה בחשבון אבל יחד עם זה איזו אימת הרעיקניות הוגדה המילה של השעה האחרונה אין זה הוגדה בין אם ישמעו ובין אם לא ועכשיו מה עשה מתחילה כל זמן שכתבתי בהתאמצות היותר קיצונית ובכל כוחות נפשי שעפתי לסיימה הייתי מתהלך בחדרי ומדבר על עצמי כשהאדם אינו רעב יש לו דירה ועוד איזו עבודה רצוייה חבל של אלפידות ולדי הספורין אין זה לי הנה יש הרי נעים ככה להתלך לחשוב ולכתוב בעוד שבוע הגמור כמדומה הגמור מתייסקי וכשזכיתי וגמרתי לא דאגתי כל כך על שהדבר לא עלה לי כמו תמיד התנחמתי על הרגש אי אפשר שדבר מהיה עליה מלכתי דורשת איזה כיפאון אני בוער השמן מעט הוא מהלאבה גדולה מילה לא עלה אבל הדבר הנה נגמר הוא אותך אל הנקי הוא פעם ושתיים ומה עוד מה עשה עכשיו אני הולך ושב להיתני נגמרה שמירת אמיתה ומה עשה עכשיו ומי נדימיונות על היום הבא הרי אני בורח שוב אל מה שעבר כל היום הזה למשל חשבתי על השעה שבן חלטי הלכתי לבית הדפוס ביום הראשון ממוחורת ללל כתיבת מכתבי החיובי ללפידות ראשי היה כבד עליי מנידודי הלילה אבל אני חשבתי את עצמי לברי פתאום נסעו נירגלי בחורה עברה לפניי וגזרתה היפה אצל התיאטרון בלמד העיר משחטתי לעבור אותה ולהבית בפניה כבר היה כפסה בני ובנה עוד צעד מהיר אחד ואני אפנה ראשי לאחורי ועבית בפניה אבל מה זאת? יישוב ממני בהלה? עזרתי כוח אותה ורדפתי אחריה אבל ראשי התחלחל מאוד זהה זהת לל הנדודים כסתה את כל מופי אוכשבאתי לבית התפוס נפלתי על הקיסה משם נשלחתי הבית המיד וממוחורת בבוקר עובדתי באגלה אל המקום הזה בייתו של אמרה מלאי לא הייתה כנראה תלויה רק ברצוני הטוב אבל שבתי להיתני מילויים פרק בית את הפרק השני מי ליקותאי שהמחרשה לא קיבלה לדפוס התפסתי בהרחב הדברים בשם מסילת ישרים בקובץ פובליציסטי ספרותי אחד מוקדש לשאלות חיינו מאמרי ההוא בעיבודו החדש סיים כך האנשים היותר טובים היחידים בארץ ישראל התבו זה שנים אחדות על דגלם תנאי הכרחי להתגשמות הציוניות התרבותו של העובד העברי בארץ ישראל והתבצרו אותו בכל ענפי העבודה החקלאית קדושים הדברים צריך היה רק למחוק דבר ולאוסיף דבר צריך היה למחוק את המילים תנאי הכרחי להתגשמות הציוניות עובד עברי להתגשם הכל ועובד עברי עם אינו הרי הוא יכול להיות זהו צנאי הכרחי לחיי אמנו ובו גאולתנו ציוניות אין ולא תוכל להיות וכי מחוקה דמיה תפילת ישראל מעטה צריכה להיות יהיה הפועל העברי יתרבה והתבצר בכל ענפי העבודה ולעוסיף צריך לא רק בארץ ישראל אריאל הפידות לאחר שקרא את המאמר הזה הלכה למשובה קנה בעד אסירייה ניאר חזר לביתו מחתה ולילי יפו מן הפרבר הסגות על מאמרי אני קראתי את דברי האיש אין אינים לעוד מעות נשקתי את פיסת הניאר הדוממת ובאיתו הערב על המרם נגעתי גם בפולמוס שבינינו ואלה הדברים השכתבתי להאריאל הפידות ואשר למה חכת בעצמי בשעות ידועות כמו עכשיו הם נראים לי זרים זרים ורחוקים רחוקים והתערים לחלוטין אלה הדברים בזה אין מודעת עלופי ויקרי כי האילוזיה הציונית לא רק הפוליטית, הממלכתית צריכה להיבטל להעקר מן הלבבות כוללו התקוות על מדינת העתיד על המרכז העתידי באיזו צורה שהיא רק מרבות את היברון והערבובייה שבחיינו מגדילות את השנה בנחים ונותנות רק חומר למחרשות כלומר, לאיתונות ציונית שכי הקונגרסים היוויעה והינה יכולה להביא כל תועלת להמנו על ידי זה שהיא מודיעה מסוף העולם ועד סופו על כל חנות לממכר פפירוסים שמנדה הוא אמר לפתוח באיזה מקום בארץ עתידנו הנה גם אתה כותב לשקר יש לפעמים רגליים אבל צריך לקצץ אותן ואני לא באתי במאמרי אלה להוסיף רק דבר אחד אתה כותב אתה כותב את כמה שאפשר לחזק ולא רק לחזק אלא גם להרחיב את ישובינו בארץ ישראל שאנחנו וכל הישובים בכיום הנם הגרעין להישוב העתידי האהוב אין לנו צריכים לחסוך כל המל וכל קורבן לא ייקר לנו תחזק מהידך הקשרות עלופי וידידי מי חולק עליך בזה אני רק מוסיף ארץ ישראל כיום בונים את הישוב הארץ ישראלי העתידי כשם שיושבי ארגנטינה בונים את ישובם העתידי הארגנטיניי וחשם שאנו מחויבים לחזק ולבסס מצבינו בכל מקום שאנו יוכלים על ידי עבודה פרודוקטיבית ישובינו הגלותי כאן הגלותי בהכרח מאחר שרוב עברי לא יהיה לו לעולם אולי יעלה באיזו דברים ולמקום אחר ובאיזו דברים אולי יפחת ערכו כלפי הישובים במקומות אחרים לא בידינו כל טובינו לפידות היקר ואנו צריכים לעשות בכל מקום ומקום מה שאנו יכולים אבל בכל אופן לנו יושבי ארץ ישראל אסור ואסור לשכוח כשם שעושים הציוניים העברים לא אתה לשכוח את האמת כי העבודתנו המצומצמה פה המצומצמה בהכרח המוגבלה במקום גם עם תרב פי שבעים מה שנחוץ כעביר לנשימה ומבפנים איננו גרד בחיי כלל ישראל אלא כעבודת וכחיי ישוב קטן ולויהי מעלות מיוחדות של חלק קטן ממנו אמור מעטר כמה מגוחך וגם מזיק לאין ערך מה שאין פוסקים להורר את כל הלבבות על ידי איתונים קוזבים וקונגרסים רעיקים שרק אלינו אלישובינו בארץ ישראל יסעו עין מה שעל כל חנות שנפתחה ועל כל בית שנבנה ועל כל שאור ציבורי שנקרא ועל כל קונטרס ספרוצי שיצא במקום הזה מטריעים בעשרות איתונים מה שמכל זה וחיוצה בזה עושים תערוכות והצגות אין מספר מה שאלף המגן וכל שיטי הגיבורים הציוניים תלויים כולם על קיבוץ קטן ונידך זה שעתידו כעתידותיהן של כל תפוצות הגולה מה שהכול אינו נובע פה מבפנים אלח חי על חשבון החוץ על חשבון דעת העולם התומכת מה שבננו עלומדים בבתי ספרינו פה מתחנכים לחשוב שאינני כל ישראל עליהם ולפיכך על עליהם לעלוך כבני אדם ועל עליהם לדבר בלשון בני אדם פשוטה כבני גילם בגלות יש אנשים משלנו אתה לפידות בדי אחד מהם ולא מהרעים שבהם רואים עתיד ציוני פה כל אחד על פידונקו אני הממחה אכסה דבר אילו הייתי יושב דווקא מצפייה לא הייתי יושב לא הייתי יכול לשבת יפה עושים הציוניים שאינם באים לכאן בתור מחכה להתגשמות הציוניות אין מה לעשות פה רק מי שחושב ורוסיה הגלות ופולניה הגלות באמריקה הגלות בארץ ישראל גלות ואין מוצא מן הגלות אלא יושב אדם בתוך אמור ויקדיש את כל כוחותיו להיצירת איזה בסיס בתוך הגלות רק בעל מחשבה כזו יוכל לשבת גם פה ולטייב ולשפר גם פה את חייו הוא וחיי בני אמור הסובבים אותו לא מרכז מזויף שיקשר אליו את כל הגלויות נחוץ לנו כי אם התבססות כל קיבוץ וקיבוץ יהודי על פי דרכו והשפעה הדדית והדרבה תיתן לנו ארץ רוסיה יהודים תקיפים בדעתם ויהודים למסור עצמם על כידוש חייהם ארץ גליציה באמריקה יהודים בעלי שימוש מרובה ומטרות ברורות ארץ ישראל יהודים יודעים חוש ארץ מולדת ואוהבי עבודה צדה וכל אלה יתאחדו וישפיעו זה על זה אז ראו תראו כי לא ינוס להיכנו מאמרים מסילת ישרים לא הספי אחר הצון אתה כותב בצד הספרותי שבו אין ודאי לא לצד זה אתה מתכוון בעיר הצונחה ובנוגע להתוכן הנה לאחר שעברתי עכשיו עוד פעם על מאמרי ושניתי ושילשתי את מכתבך אינים מתחרת על שהתפסתיב על דבריי שאתה אין עם ישראל ויש רק בני ישראל והצדק אימן דאמר תיפתר שאלת היהודים על ידי כל אחד ואחד מבני ישראל אתה כותב הכל מודים כי אתה יש עם של יהודים בעולם חולקים רק על דבר העתיד הללו אומרים בתנאי החיים שעם זה נמצא סופו לכליה מהללו, ענו אומרים לא כי עוד עתיד גדול מחכה לעם ישראל והנה דבריהם של האחרונים נשמעים במהמרחה כאילו אינם אלא נבואה בעלמה הנולדים מחפץ החיים בעלמה ועל דבריהם של הראשונים אתה עונה כולנו סופנו לכליה הכליצד נעניתי לך עלופי ומיהודאי אבל פה אתה לא דרתה רוח מאמרי הוא כך כולנו סופנו לכליה כל כדור הארצינו סופו לכליה ואף על פיכן אנו חיים ומתמצאים שחיינו יהיו ככל האפשר יותר טובים והוא הדין בנוגע לחיי הכלל כי על כן אני אומר במאמרי איננו יודעים מה יהיה בעוד מאה שנה לזה שקורים עם ישראל מציאות שכבר אפשר לפקפק בה מרגע זה אני אחד מבני ישראל מציאות ודאית עומד אחר הציוניות ואני אומר אני בכל אופן רוצה ומוכרח לחיות כיהודי ובכן ובכן אני רוצה בתמונה זו ישוב יהודי בארץ ישראל ככל שאר ישוב שהרית הפליטה במובן בנים נאמנים לעצמם בכל הארצות הגלות עובדנו רעה שבה אבל פיכן אנו בני ישראל צריכים להמשיך על ידי האחדות לא בשם ציון חינוך לאומי חופשי עזרה הדדית מלחמת החיים בכל האמצעים על אף או יבנו ושוננו מלחמה בעד הזכות לעמוד על הקרקע במקום שלא הורשה והעמידה על הקרקע בכל מקום שאפשר זוהי ההגנה העצמית שלנו לחיים ולמרות ויש גם הלא הלא אני רוצה דיבור בספה היהודית עברית עד כמה שאפשר בארץ ישראל ספרות עברית מאחדת את כולנו אבל בלי קנאות גם כלפי מה שאינו מאחד אם רק הוא נובע מעצם חיינו בכלל בלי קנאות של ביטול ודיקוי ובלי החלשת המכנה פנימה על ידי עיבוד כוחות למלחמה בעלמה במכנהנו אין לנו גם מלחמת מפלגות ואף לא מלחמת מעמדות כולנו מפלגה אחת ומעמד אחד יהודים במאמרים הגעתי ברבנות ובאופל רבנות אולי זה לא היה לך לרצון לפידות אבל אני לא נתכוונתי גם לרבנות החדשה ובפירוש אמרתי שמלחמה זו יכולה להיות רק קורה את האופל הזה עד כמה שאפשר צריך לגרש באור ההשכלה על נבוש כי זקנה ממנו ההשכלה במובן הפשוט של המילה שאנו רוחשים לנו לרצוננו ושלא לרצוננו אבל תמיד טובתנו ממשלה זוהן אין לרבנים שלנו לא להישנים ולא לחדשים כשם שאין אצילים למעמדות שלנו ומה אתה חפץ לפידות אתה כותב רכה נגד הציוניות עינם בבחינת כל יתר אני חושב את ההסתדרות הציונית לדבר שלא צריך לדבר כנגדו אבל רעיון העבודה היהודית הוא הלא רעיון נסגב כשהוא לעצמו והמטרה נסגבה ואת זה לא התגשת לא הרעת גם כן יש משבר ברעיוננו אין משבר למעד דבר דומה יהודי אחד רצה פתאום להיות לרודשילד ובשביל זה התחיל באיזה עסק ולא הצליח עובה המשבר אבל ברעיון שלנו יכולה להיות הצלחה יותר גדולה ויותר קטנה אבל אין מקום למשבר כל יום שפועל כמוני מקדיש לעבודה זהו ניצחון שפתאים תושק אבל תמיה אני עליך שנעלם ממך במאמרי דיבור המתחיל לתלות שבו אני אומר בפירוש לתלות את רעיון התבות הפועל העברי ברעיון הציוניות זה מסוכן מאוד כמו לתלות את רעיון הלאומיות המעשית ברעיון הדתיות מה לעשות זו ידעתי אתה טוען במאמרך חסר עיקר זה שהתחייה העברית צריכה לחנך לנו אנשים עברים חדשים לגמרי בעולמנו ובמובן זה למרות כל נטי התחל לסתור סלח לי הרי אי אפשר לנו שלא להראות על אנשים אחדים ביחוד בין הפועלים הגליליים שעושים את השרי תילו על עצמם הן הלב יודע כי איזה דבר נעשה עכשיו בזה הרנפין באחד אחוז ממעה ממה שהיה צריך לעשות אבל לפני חמישים שנה בימי ילדותי אני לא נעשה גם זה לא נתברר כל זה עכשיו למצער אנחנו יודעים את השר לפנינו והיינינו עמדים על פרשה דרכים על זה איןך צדקת כלום אני יודע שעוד לא עלמן אנו מיחידים אמיצים ישראל יקרים ואומנם עיקר זה וכווים כוללים כפי שהראיתי לדעת אינו חסר לגמרי אלא שלא הותעם כהוגן מפני מה מפני אגיד ישר מפני שהרגשתי איזו חולשה תלב לזוכרו כל זמן שאני עומד בתחומים אחרים בספרות למשל שפתאיתי אבל את העיקר הזה מי יודע עם לי הרשות להטעים את העיקר הזה זה הרשי אתה אריה לפידות עד הנה דבריי הזרים והיתרים דברי עובד עצות סוף פרק בעת מחברת שישית מילוים בספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מכאן ומכאן מחברת שישית מילוים פרק גימל זו ליבריווקס כל ליבריווקס כל ליבריווקס רקורדינג לגמרי לבקשה לגמרי ליבריווקס לגמרי לירנור ג'ירוסלם מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר מחברת שישית מילוים פרק גימל שלושה ימים ושלושה לילות בהפסקות קצרות קלחו גשמים עולם שלחות ירד על ראש שוכני בית אריה לפידות מבד הגג הציפורים הסתתו התחבאו נעלמו ונעלמו מעלהן ובכל זאת ילמלא היה צבי בכאן לא היה יכול לעשות את מלכתו המדעית כי הגשם היה מרטיב את הניירות במקום זה הרטיב הגשם את כל יתר הדברים שנמצאו בבית נהנכה החולה אך נעקותיה לא העירו כבר כל כאב הן דומות היו לכילוחי הגשם מנהגו של עולם שחייבים להתרגל אליו ומתרגלים חוץ מהינדה הזכנה מטרדותיה וממילוי חוותיה למרות הכל לא יצא איש מן הבית לפידות ישב על אחד הארגזים שבבית כי יושב שבעה ויין באיזו ספרי מוסר ישנים שנשמרו איתו ויש שהיה פונה מתוך איון אל עצמו ואומר מה שאפשר למצוא כבר לפעמים בספרים מאמינים לנו בעולם הבא ודאי שאין להאמין מאחר שכאן ודאי רק כהינום הנה האיש שכתב ממרה כזו היה בעל נשמה והבין דבר אבל מיד רעמו פניו כמי שמשתמת מן גוע במקום הכואב ביותר וחוסיף להעל אל בספר כי מחפש בו מתמונים נדמה שהוא מתרחק ומונה עצמו גם מן הדיבור את עצמו ישיבתו הייתה ישיבת שבעה כל זמן שבקרבך השלום על טירה מפני היעוש שמסבים אבל היה הוא מדבר בעת האחרונה לנפשו הוא לעולם לא גומר את האבל הוא מעין להודות אבל הוא ידע כי נכון הדבר הוא מעט שהתחיל לסבול ממוסר כליות ביחס לבני ביתו התחיל זוכר ביותר גם את עשונו מיד אחר העשון היה הוא בכל התאמצות העקרה נלחם בעפתיה החיצונית אבל כל קרוו היו כמו הלומים כל העניין היה כמו מטושטש כמו לא מבורר כל צורכו לחושב הפנימיים רק קו אחד צדדי דיקר אותו ביחוד בנו עולה בכנה אחד עם עלייתו לערץ ישראל זו עלייה וזה סכרה אבל מה שבנו מת מה? בנו מת ככל אשר ערכו הימים כן יפריד הזמן מצד אחד את העלייה מן העשון וכן יבליט מצד שני את העשון כשהוא לעצמו בכל אימטו עלייתו לכן הייתה כבר עניין אחר עניין מן העולם הקיים והרציחה עניין אחר עניין מן העולם העובר עולם העשון כשהוא לעצמו חסרון החלק חשוב שבהוויתו הוא התחיל מתלבט יותר ויותר בנו עין בנו נהרג הוא לקח מהשתו את בני ומצבם היום יומי של הפידות וישתו זה המצב שלא היה מוצא ממנו חוסר העבודה התחוף והגשם הממושך כמו חמקו והמסו גם את יתר אבני לב הגבר הבודדות הקאב נעשה אחד אמרם שלא הלך לתלמוד תורה המכמת הגשמים יש אבל המפתן בקיטה הנמוכה שהוא למד בה סגולותיו של אמרם והיו קהיעות נהגו לבלי ללמוד בכל שבוע את הסדרה שלו כי אם למדו את כל החומה של הסדר ככה נהיג רבה של הקיטה העברך החדש זה שנתקבל לפני שנתיים במקום אבי אמרם בשבוע שעבר למדו משפטים פיזור נפשו הרגיל של אמרם בשעות של תורה לא היה לו באותה שעה והוא שמע רבי אם במכתרת ימצא הגנה והוקה והמת אין לו דמים אמורי חדש שזה לא כבר עזה וצפסה לישיבה היה אוהב להתמסכל בפני התלמידיו ולהראות כי למרות חרידותו חנן הקדוש ברוכו גם אותו בסכל בשום אופן לא פחות מאשרת אמורים הכופרים בעיקר ולפיכך היה באוסרי דנישן בהוכחות שפעת הלימוד בתלמוד תורה עדיין הייתה יהודית המדוברת ולפעמים גם אלה שחידש בעצמו אין לו דמים דחק בעץ באור אבו של אמרם וסיפר אגב אורך על הילדים את המנהג של גאולת אדם אצל הערבים כפי שאפשר ללמוד מדיני ערי מקלט היה מנהג נוהג לפנים גם אצל ישראל והנה ילדים אפשר לפרש אם במכתרת ימצא הגנה והוקו אמת אין לו דמים, כלומר אין דין של גאולת אדם נוהג בו אמרם של אמרות הקשבתו הפעם עסק בכל זאת במיני זרעונים שונים תחת השלוחן נזכר בדבר מה ונתעורר כולו כן אין לו דם לגנב אין דם דמו טריפה גנב אין רחמנות בליבור על הבריאות והוא מציגם בדיל הדל מה יעשה אתה הגר בלי סוס ואת כל מה שהיה לו הן נתן בעד הסוס ילמלא היה הוא אמרם מוצא את הגנב והוא היה קוראו כדאג כשהגדל יהיה לראש השומרים במושבה יהרוג את כל הגנבים כי הנה את הרואה הערבי וכי בחדיהיקה הוא גנב טרמיגולות מן הפרבר לא פעם אין דם לגנב אמרם ישב על המפתן והגה אין דם לגנב את דמו לא צריך לגאול אבל אבל אבא אבא לא היה גנב אבא היה קדוש הכל אומרים לך שהאבו היה הוא אמרם בשעת הזכרת נשמות בבית התפילה כל חבריו לא היו להם אסור להיות בשעת הזכרת נשמות והם כולם קינו בו הוא יתום את אביב הרגו בדרך הרגו בדרך מן הכפר הסמוך אביב לא נמצא במכתרת בדרך ולמה איפו לא גועלים אדם אביב הקדוש למה לא גועלים אין מי קלחו, קלחו גשמים וביום הרביעי לפנות ערב פסקו ניתהרו השמיים והייתה אותה הווכת הפלאי שלפני עלות הלבנה בשבוע השלישי לחודש ממוחורת הבוקר היה כל היקום מחודש טהור נותן ריח טוב עם הלות השחר בעת שכמה הינדה הזגנה ללכת אל הבדויים היא הוסיפה על מחיר החלב וניצחה את מתחריה היה קריר אבל כשמחרא את רוב החלב זרחה חמה רגבי התרשים שיצל הפרבר אשר כבר הספיקו לחרוב נוצצו בלבניניותם הקהה וכמו חיים היו חיים ומושכים בינתיים הביאו כמח המלאכות לנקדימון בין איזיק הועילה למות מהשהוא משפחתו היו עדיין שורים בצר על עובדן שתי העקציות כל אחת אלף רנקים בעסק הציוני והעלמנה החולה ירדה מעל אמיתה ותלבן בו את ידיה הקדחתניות אריה להפידות אחריש ולא עשה כל דרישה וחקירה מאיכן כמחזה צריך אדם לחיות לבסוף בה גם הזכינה מן השוק השליחה את הקדים כל עוד דוח בה נפלא לרגל הנוח וברגע השני החליףה את החולה ששבע לשמור את מתתה לאטתה עד שיה להבצק צריך היה להפות פיתות ומיד נשליחה המלאכות שתרשה להשתמש בתנור שבחצרה להפיה תפיתות והלכם לבית להפידות לא היה תנור נתקבל ראש היום יצר יהיה להפידות עם אמרם אל הסביבה ללקוט קוצים עובר כנים ולהכניסם לחצר אשת ראש הפרבר למענצים בהם אש ולהיפות עליהם את הפיתות צבר הנר המוני המוני קוצים אשם בהם ציבורים ציבורים על כתפותיו של אבי אביב אשף אמרם גם את השאר עד שיהיו אחרון שבה אחרונים ואחר שהביעם למכוז חפצם נגע של אבי אביב שכבר השתחרר ממסעו זה ישב לרגע אצל החפירה שקוע במחשבות ואמרם הגיש את ראשו הקטן אל חיקו הייתה בחוץ הבעיה שתופעת גישמים ומלאה ציפייה ללכם אףוי הייתה אותה הבעיה גם בבית פנימה אבל יותר עצורה שתקנית החולה ישנה הגישמים לא התרידו עוד את השמשות ואותה רק יקבותיהם עוד פי אפאו וראשי הקרשים הקטלים ומן הקטמים הרכבים נפרדה טיפה אחת ונתלתה בחרב עין על בלימה על בלימה לשנות אש נראו בתנור בהינדה הזכינה יצאה ונסאה כערבית על ראשה את הפך עימוגות הפיתות הפך הזכיר ארוגת סומסומנעה נותנת תקווה הייתה עוד תקווה הפת העמיתית שתהפה אחר הצהרים ושתספיק אוכל לשבוע ימים תעלה גם היא ראשו של אמרה מקטן עדיין היה מונח בחייקו של הרייל הפידות ודבר מעצוב, פשוט מעורר חמלה ויחד עם זה סודי חשוב ויקרד אין קץ היה בדוויקות זו שרידי קוצים היו להם לשניהם ארומים וברשיהם אז קרא להם אופת הלכם לעזור לה וייקו מושניהם ויהעמדו ואותו עשוד הגדול היה גם בקוצי הם גם באמידתם על משמרתם עמדו על משמרת החיים עמדו הזכן והילד נעתרי הקוצים החמה זרחה כמו לפני הגשם ההוויה חייתה ההוויית קוצים כל החשבון עוד לא נגמר סוף פרגימל מחברת שישית מילועים בספר מכאן ומכאן סוף הספר מכאן ומכאן מעט יוסף חיים ברנר