 Hola, estem molt contents des del Tecnocampus de poder participar en aquest acte de la Universitat Pompeu-Fabra. En guany, nosaltres celebrem 10 anys del nostre projecte a la ciutat de Mataró. Estem molt satisfets que, durant tot aquest temps, ens hagi acompanyat la Universitat Pompeu-Fabra de qui som, centre escrit. Ens persegueix aquest objectiu de l'excel·lència per intentar generar coneixement i convertir-lo en riqueses llocs de treball al nostre territori i també al país. Ha estat un any difícil, però estic segura que amb la força de tothom ens en sortirem. Espero que comencem l'any d'una altra manera i, sobretot, que tingueu molt bones festes. Ha estat un any estrany aquest. Ha estat un any on la nostra generació s'ha enfrontat a un repte com mai a la vida havíem conegut. Però no podem estar contents. Hi ha hagut masses morts, masses malalts, masses patiments. Però això no vol dir que no estiguem satisfets i no estiguem orgullosos de la feina que nosaltres, els nostres universitats, els nostres hospitals, la nostra societat ha fet per encarar de manera qüestionada, determinada, encoratge el repte que suposava. Hem complert amb la nostra missió, amb totes les dificultats, errors i amb totes les debilitats que vulgueu, però hem complert amb els nostres pacients, hem complert amb els nostres estudiants i hem complert amb els ciutadans. Aquest any, que bé, aquest final d'any és una etapa d'esperança de nou. Perquè no només són els científics els que ens donen gratificacions dient-nos que tenim vacunes, que tenim tractaments, sinó que nosaltres no hem enterrat els nostres projectes. Els hem solidificat, els hem fet grans i ara tenim grans projectes davant d'importants oportunitats. Ara tenim al davant l'ampliació de l'Hospital del Mar, la Facultat de Medicina, la Ràdio Mèdica del Mercat del Peix. Són projectes en el moment oportunitats. Són projectes davant de grans oportunitats. Ja us desitjo un bon Nadal, el millor Nadal possible i un millor 2021, que serà millor. SOPFA és un centre adscrit de l'Universitat Pompeu-Fabra, que, utilitzant la dita catalana, té uns estudis que toquen molt de peus a terra. Fem estudis en negocis i màrqueting internacionals i en bioinformàtica, en anglès, en bioinformàtics. Aquests estudis realment són dels problemes de cada dia, de com crea riquesa, de com cuida la salut. Compartim amb l'Universitat Pompeu-Fabra, a més de tocar de peus a terra amb moltes coses, compartim l'altre element, que tenim el cap somnis que són els mateixos. Tenim somnis compartits, i aquests somnis es concreten amb el projecte i el benestar planetari és un somni que ens uneix a tots i que nosaltres des de SOPFA el vivim amb intensitat i convicció. Financem des de les càtedres de sostenibilitat i des de les càtedres de responsabilitat social corporativa. Financem premis el millor TFG i el millor TFM sobre aquestes problemàtiques. És amb aquest esprit de somnis compartits, però també de voluntat de tocar de peus a terra, que ens enfrontem a aquestes festes de ser molt curosos, però a l'hora de gaudir el màxim d'estar plegats i de compartir les experiències. Desitjo a tothom molt bones festes, a tot l'Universitat Pompeu-Fabra i a tots els centres escrets, i a SOPFA. Acomiadem l'any 2020, un any de tempesta que ens ha exagerat a tots profundament, però les tempestes ajuden a veure clar. Com a president del Consell Social de la Universitat, us desitjo tots un any 2021 ple d'il·lusions i ple de somnis, perquè les ciències, les humanitats i el coneixement ens acompanyen en aquest nou viatge. Estem a mig d'una tempesta i va la pena recordar que després d'aquesta tempesta vindran moltes més. Per això també hem de recordar que el millor pla de contingència és la ciència. És la curiositat, és la recerca, la innovació, apostar per les persones, apostar pel benestar planetari. I aquesta és la passió que tenim a la Pompeu Fabra i a la UPF Barcelona School of Management. Aquests minuts, molt curts, són primer de tot per desitjar-vos bon Nadal, els companys, els col·legues, els amics i els estudiants de la Universitat Pompeu Fabra, dels centres escrets i també de l'Hospital del Mar. Bon Nadal, els amics d'Autopia, els col·legues de Jons Kopkins, de Diego Portales i de totes les universitats del món que ens han ajudat a ser una universitat digna, incloses les catalanes i les espanyoles. Gràcies. De vegades ens preguntem amb quina veu parla una universitat, una organització tan gran, amb tanta gent. Com la temptació de respondre que per parlar en nom d'una universitat, de fet, no es pot parlar. Ni una sola de les mil interpretacions del món té cap possibilitat d'encaixar amb totes les veus que voldrien fer-se sentir. Però un roser de les tarteres pirinenques expressa la totalitat de la muntanya. És que la dignitat institucional no està tan lluny de la personal. Aquest acte, per exemple, gira el voltant d'un obra de Shakespeare, plena de reminiscències dels assaig de Monteny, el meu llibre preferit, com sabeu. I, alhora, plena de percepcions similars a les que ens ofereix el nostre món d'avui, infectat, confinat, preparant-se per a una vida millor d'aquí uns quants mesos. El temps ajunte les coses, passades i futures. Les ajunte també per mostrar que no és un bon argument aquest de no poder parlar per respectar tothom. Al contrari, la literatura que conté Temps, una vida veritable, ens empenya a pensar que sí que la dignitat institucional i la personal s'assemblen. Música, poesia, teatre, cinema, pintura, les arts en general es mostren com una diversitat de conceptes que apunten a un sol significat. Una sola idea. Una altra, l'esforç de la cultura política que inclou la cultura política que enriqueix i eleva l'abast i el sentit de les activitats epistemològiques, orístiques i educatives que tenim entre mans. No apelo a cap alucinació, sinó un esforç filològic, històric i hermeneútic propi dels estudis que m'emparen. Això que dic, que sí que es pot parlar de tot i de qualsevol persona i que qualsevol persona digna ho pot fer en nom de tots, sona absurd a les orelles de la incultura i de la presumpció. Que també inclou en la incultura política i la presumpció política, que evidentment no són tota la política. No cal traduir-ho, però vaja, permeteu-m'ho. La saviesa no entra en l'ànima maliciosa i ciència sense consciència no és, sinó la ruïna de l'ànima. És una citació de Raveller en què Gargantua en una carta que escriu des d'Utopia a Pantagruel, el seu fill, mira de pronunciar-se sobre el debat immemorial respecte als vincles entre la bondat i el coneixement. Sense atenció al temps tampoc no es pot entendre aquest vincle entre la bondat i el coneixement, que de vegades en sembla innegable i de vegades impossible. Depèn, com diem, sovint de les persones. El que convida pensar el gegant de Raveller, el seu fill gegant, podria determinar-se en moltes tesis, una muntanya de tesis. Per exemple, aprendre sense llàgrimes, respectar el talent, acceptar el debat, adaptar el compromís personal, el professional, mantenir l'esperit d'equip, cuidar el bon humor. Tesis que jo veig les tiges de plantes sanes que s'enfilen, que probablement floriran. Són així les plantes que per jugar un moment amb el nom del pare confinat amb la seva filla miranda en l'illa de la tempesta prosperen, plantes que prosperen. En efecte, pròspar sol passejar entre les plantes. Dupta hi ha plantes d'una altra mena que ara deixarem arrossegant-se, fent profit als cucs, pel fang i per la terra. Ens costaria dir que el camp de patates per bones que siguin les patates que creixen sota terra prospera. Jo crec que en les primeres per la nostra universitat, per la nostra gran universitat, amb tots els que portem el nom d'un bufabre. Crec en les primeres, en les que miren cap al cel, buscant la llum i fent-se elles mateixes llum. Si voleu que us digui en què penso concretament, ja ho he dit. Rosers salvatges de les tarteres pirinenques quan floreixen començant l'estiu. Les veig creixer les roses simples i clares en el nostre lema, benestar planetari, i fer del lema una il·lusió, quasi un somni d'aquests que, quan ens despertem, tenim ganes de continuar vivint.