 Viides luku, ensimmäinen osa, Seitzemen veljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saareksesi tai ilmoittautuoksesi vapaaehtoiseksi, menee osoitteisen LibriVox.org. Lukijana Maikki Rody. Seitzemen veljestä. Alexes Givi. Viides luku, ensimmäinen osa. Kevät oli tullut, kinokset olivat sulaneet, suojasti puhalteli tuuli, maarupeesi viheeriöitsemään ja koivisto kävi lehteen. Veljekset nyt retkeilevät muuttomatkallansa jukollan ja impivaaren välillä, kulkevat pitkin kivistä polvellista metsätietä, pysyt olalla ja tuohikontit seljässä, joissa on heidän ampumavaransa. Edellä astuu Juhani ja hänen rinnallansa jukollan suuret äkeät koirat, killi ja kiiski. Heidän jäljessään, vetäen reteliä, kulkee timonajamana veljestän silmapuoli hevonen, vanha valko. Mutta kuormaa seuraavat muut veljekset, pysyt olalla ja kontit seljässä, autellen valkoa tien pähimmissä paikoissa. Viimeisenä käyskelee Eero, kantain sylissään jukollan uljasta kukkoa, josta eivät veljekset mielineet erota, vaan ottivat sen myötänsä päivän tiedon antajaksi impivaaran erämaassa. Rattailla näit arkun, syden ja ketun rautoja, padaan ja padassa kaksi tammipöytöriä, kauhan, 7.lusikkaa ja muita keittakonstiin kuuluvia kappaleita. Tällä peitteeksi oli pantu karkea herneillä täytetty säkki ja ylimmäisenä tämän päällä putkisteli ja naukui pienessä pussissa jukollan manha kissa. Niin läksivät veljekset entisestä godostansa, valsivat alakuloisina, äänettöminä, pitkin vaikeata kivistä metsätietä, taivas oli kirkas, ilma tyyni ja alasmäkeä lenteen juoksi jo auringon pyörä. Ihminen on meren kulki ja elämän myrskyisellä mereellä, niin hän mekin nyt purjehdimme armaista syntymä nurkistamme pois. Purjehdimme vankkuri laivallamme eksyttävien metsienhalki, impivaaran jyrkkää saartakohden. Timo, ei hän paljon puutu, etten tuhrikkyyneleitä poskiltani, minä sammakko kanssa. Juhani, sitä en ihmetelle katsottuani oman poveni täällä murheen hetkellä, mutta ei auta tässä maailmassa, vaan olkoon miehen sydän aina kova kuin valkoinen harakan kivi. Matkamieheksi on ihmislapsi syntynyt tänne, täällä ei ole hänellä yhtään pysyväistä sijaa. Timo, täällä käyskelee hän vähän ajan, keikkuu ja kiikkuu kunnes hän vihdoin kännistyä ja nääntyy kuin rottaseinen juureen. Juhani, oikein sanottu viisausti juteltu. Simoni, ja jos olis siinä sitten kaikki, mutta silloinpä vasta. Juhani, tulee leivisköistämme kysymyys, tahdoit sinä sanoa. Totta, Timo, silloin tulee sanottavaksi ilman yhtään vilppiä ja viekastusta. Tässä olen minä ja tässä on herra leiviskäs. Simoni, aina pitäis ihmisen muisteleman loppuansa, mutta hän on paatunut. Juhani, paatunut, paatunut, sitä ei taida kieltää, mutta sellaisia hän jumala nähkyyn olemme kaikki tämän taivaan alla. Kuitenkin koetamme täyttä päätä elät tästä lähinnin kuin huskasten urosten tulee, kun kerran olemme tänne oikein ehtineet sijoittua ja saaneet itselemme lämpöisen rauhan majan. Tehkääme veljet angara liitto ja heittääkääme pois kaikki synnin eljet, kaikki viha, riita ja vaino täällä lintukodossa. Poist viha, vaino ja ylpeys. Eero, ja prameus. Juhani, niin. Eero, ja koreat synnilliset vaatteet. Juhani, niin. Eero, letkuvat kirkkokääsyt ja kaikki koreat kirkon kemputtimet. Juhani, mitä, mitä sinä puhut? Simeoni, hän veistelee taas. Juhani, minä huomaan sen. Katso, että tämän paan niskastasi kiinni, jos nimittäin huolisin houkon puheista, mutta enhän sitten oliskaan mies, en totisesti oliskaan. Kuinka pitäis, että sinä pevelin kirouttu nallikka sitä kukkoa? Miksi porahtelee elikkoparkka? Eero, koriasin vain sen siipä, joka riippui. Juhani, kyllä minä sinun korjaan kohta. Katso, etten otan niskastasi. Tietekäät, että on siinä paras kukko koko kihla kunnassamme virkansa toimessa. Aina tarkkaja luotettavaa. Ensi kerran kiekuu hän kello kahdelta, toisen kerran neljältä, joka on paras nousun aika. Siitä kukosta on meille paljon hausketta täällä sydänmaassa. Ja kissa sitten tuolla kuorman harjalla, voi sinua matti poikaa. Siellähän keikut ja heilut ja katselet busin lävästä ulos naukuen aivan surkeasti. Voi äi ja rukka vanha sukka, eihän olis sinulla enää juuri monta päivää täällä tastuteltavana. Silmässä käyvät jo kovin dummiksi ja karhealta kuuluu naukumisesta, mutta ehkäpä kuitenkin kostut vielä, päästyäsi lihaavien metsähirjen niskaan. Toivonpa niin. Mutta teitä, killi ja kiiski, armoittelen kuitenkin enemmin kaikista, niin kuin me itse olette tekin sinneet syntyneet ja kasvanet jukolassa, kasvanet omina veljenämme. A, kuinka palavasti katselette minua silmiin. Niin, killi, niin minun kiiski poikani, niin. Niin, ja heitteleette hän tänne noin iloisesti. No ette hän tiedä, että nyt jätämme ihanaisen kotomme. Voi teitä kurjaa, minun täytyy itkeä, täytyy. Timo, katsos, kuinka ne voit äsken itse? Pidäs, sydämäsi jukevenä, sydämäsi jukevenä. Juhani, en voi, en voi, heittäessäni kultaisen kodon. Tuomas, painaahan tämä päivä miehen mieltä, mutta impivaarassa on meillä pian toinen koto ja kohta ehkä yhtä rakast. Juhani, mitää sanoit veljeni? Ei maassa eikä taivaassa ole paikkaa niin rakasta, kuin se jossa synnyimme ja kasvoimme, jonka tantereilla pieninnä, piimäpartaisina piehtaroit selimme. Apo, tosin musertaa sydäntämme jäähyväishetki, sillä koto-pensas on jänölläkin rakast. Juhani, kuinka sanoi emojanis ennen, koska hän huomaten itsensä uudestaan tiineeksi käski pienen poikansa luotansa pois, pois tulevien tieltä? Timo, lähtöpäs jo matkahasi poikaseni pienoisen ja muista aina mitä sanon, missä resuu siinä vipuun, missä laukku siinä loukku. Juhani, niin hän sanoi pojallensa ja läksi poika taaputtaman pois. Hän taaputteli, töllitteli pitkin ahoa ja nummen syrjää, töllötteli halkinen huuli vilpittämässä irvissä, niin asteli hän kodostansa ja murheellisesti paistoi ilta. Eero, se oli jänis justsi. Juhani, annan olla vaan, niin hän läksi kodostansa ja niinpä lähdemme myöskin me. Jää hyvästi koto, porrastasi, tunkiotasi tahtoisin suudella nyt. Aapo, niin veljeni, mutta koettakaa me karkkoittaa tämä mielen synkeys pois. Kohta on meillä tekeillä tuima toimija työ. Kohta jumisevat hirret, kirveet, paukku ja ylöskohden taivasta kohobi huikea pirtti impivaaran aholla, keskellä jylhiä, metsia. Katsokaat johan angarassa korvessa kuusien kohinassa retkeilemme. Niin he haastelivat keskenänsä matkustain halki synkeen salon. Mutta vähitellen yleeni seutu ja heidän tjensä lukerteli ylös korkealle metsäiselle maalle, joka Teeri Määksi kutsuttiin. Tuolla ja täällä näkyi sammaltuneita kallion kieluja, muodoltaan jättiläisten hautakumpujen näköisiä, joiden ympärillä matalat juurevat männyt humisivat. Kovin ravisteli rattaita ja vanhan valkon lapo ja kallioinen tie, jossa silmäpaikoin tuskintaisi eroittaa entistä raition rataa. Yli Mään kulki tie, sillä pohjattomia räämeitä levisi sen molemmilla puolilla. Mutta veljekset itse tekivät myös parastansa keventääkseen vanhan yksiselmäisen vetäjän kuormaa. Viimein ehtivät he Mään harjulle. Sallivat valkon siinä hetken puhalella ja katsahtivat maailman lakeuksiin alast. Heidän silmänsä näki kaukaisia kylijä, niittuja, peltoja, sinertäviä järviä ja lännen metsien reunalla kirkon korkean tornin. Mutta etelässä erään kunnan rinteillä kuumoitti jukolan taloukuin kadotettu onnen maa ja riuutuvat aatokset täyttivät taas väljestön rinnat, mutta he käänsivät siitä vihdoin silmänsä pohjaan päin ja siellä näkyi korkea impi vaara. Sen jyrkästi kaltuva viete, pimeät luollat ja parttaiset myrskyjen rapimät kuuset, jotka seisoivat vuoren kyljillä. Mutta vuoren alustalla näkivät he hauskan kantoisen ahon, vastaisen asuinpaikkansa ja ahon alla korven, joka heille oli antava salskeita hirsien huoneiden rakentamiseen. Tämän kaiken he näkivät. Näkivät määntyinvälistä kirkaan ilvesjärven ja heleän auringon lähellä laskuansa loistavan vuoden nuonteiselta jyrkältä ja toivon ihana leimaus välähti heidän silmistänsä ja kohotti heidän rintansa taas. Siitä läksivät he taas eteenpäin ja yhä uljaamalla vauhdilla rupesivat he kiirehtimään kohden uutta kotoansa. Mäki aleni ja he tulivat nummelle honkien pylvästöön, jossa kanerva puolaimen varret ja kuhtuvat ruohonpiivat vaihetellen peittivät kumisavan maan. Tuli hietäinen rakettu tie, joka joudatti Viertolan kartanosta kirkkoon. He astuivat sen poikki, pitäen omaa metsätietänsä, joka kulki pitken nummen selkää. Aapo, tässä on nummi, josta niin kuin vanhat ihmiset juttelee ennenmuinoin oli kärmeitten kerää ja sali. Tuomarina siinä istui heidän kunin kanssa, tuo ankaran harvoin näkyvä valkea kärme, päässä verrattoman kalliskruunu, mutta ryöväsi pät tämän kruunun heiltä eräs rohkea ratsasta ja niin kuin tarina kertoilee. Ja kertoo heitä Aapo seuraavan tarinan, heidän kulkeissensa pitkin nummen harjoa alas kohden autiota sompiosuota. Tuli eräs ratsasta ja näki nummella kärmeitten kuninkaan, jolla oli kimmeltävä kruunu päässä. Hän ratsasti häntä kohden, nokkasi miekkansa kärjellä kruunun kuninkaan päästä, kannusti hevostansa ja kirmasi kalleyksinensa pois kuin tuulissa ja pilvissä. Mutta eivät olleet kärmeet käämpi myöhäisiä, vaan läksivät kohta kiukkuisesti vain omaan julkijata ryöveriä. He kiitivät suhinalla päin kierrettyinä rangoiksi ja tuhannen kurraa pyöri silloin ratsastajan jäljissä kuin kiekko maantiellä poikien heittämänä pyörii. Hän saavuttivat he ratsastajan, parveilivat jo teuhasti hevoisen jaloissa, loiskeilivat sen lautasilla ylös ja suuri oli miehen vaara. Ja herrissään viska siihen heille hattunsakin syötiksi alas, jonka he paikalla repivät kappaleiksi ja söivät vihansa vimmassa. Mutta miestä ei auttanut kauan tämä keino, piampa kärmeet kiiriskelee hänen jäljissänsä taas ja santa kiertoilee korkealle tieltä. Ja yhä kiivaammin kannusti uros huohoittava hevostansa. Virtana juoksi veri uhkean orhin rikki viiletyistä kylistä ja syystä roiskahteli sohiseva vahto. Ratsasta jäi pakeni metsään, mutta metsää ei estänyt hänen vihollistensa juoksua. Tuli virta vastaan ja kohdain ratsasti hän sen kierroksiin ja veipä orhi hänen nopeasti sen ylitse. Tuli virta kärmeillekin vastaan ja monen kosken pauhin alla he syöksivät itsensä lainetten kohtuun. Uivat myrsken vauhdilla sen ylitse ja korkealle nousi valkea kuohu. Mies ratsasti yhä eteenpäin ja yhä vainosti häntä kärmetten viillity joukko. Näki hän matkan päässä hurjasti palavan kasken ja kohden tulta hän nyt kannusti hevosensa ja kietuen itsensä viran kylvissä läpikastetun kahtanaansa. Rynkäsi hän liekkien helmaan, vaan kärmeet eivät pilaustakaan viipynyet häntä seuraamasta. Niinpä taivaan ratsastava sankari kultapilvien halki kiitää. Kerran vielä iski hän kannukset orhinsa kupeisiin ja kerran vielä hän kirmasi eteenpäin. Sitten kaatui pyrskivä orhi, unohtain ainiaaksi elon kuuman leikin. Mutta vapassa ilmassa seisoi mies, pelastettuna tulesta ja hirmuisista viehaa miehistänsä. Tuli hän oli polttanut kärmeitten lukemattoman lauman. Siinä sankari seisoi riemuitsevalla katsannolla kädessä ihmeellinen kalleus. Aapo, se oli tarina valkiaan kärmeen kruunusta Teerimäen nummalla tässä. Juhani, uhkea on tarina ja vielä uhkeampi mies, joka tempasi kruunun kärmeen päästä ja kilvoitte sen viimein omaksensa Potra mies. Timo, harvapas mies täällä näkee tämän kärmeen, mutta se joka hänen näkee tulee verrattoman viisaaksi, niin kuin vanhat ihmiset sanoo. Juhani, sanotaanpa myöskin, joka keväällä ennen kään kukkumista tämän tuomari kärmeen käsittää sen keittä ja syö hän ymmärtää korbin puheen, josta hän saa tiedon, mitä hänelle siitä lähin on tapahtuva. Eero, sanotaanpa vielä niinkin, joka keväällä jälkeen kään kukkumisen tekee kaiken tämän, se mies ymmärtää korbin puheen, josta hän saa tiedon, mitä hänelle sitä ennen on tapahtunut. Juhani, voi veikkoseni, kuinka tyhmästä nyt haastelit, eikö tiedä sitä, joka mies syömättä mureenaakaan kärmeen lihaa, kas nytvä Eero vasta näytti minä miehenä hän järkensäpuolesta oikean miten käy, tyhmänä pääst sinä, hän saa tiedon, mitä hänelle sitä ennen on tapahtunut. Onko tämä autos kotoisin miehen päästä, voi sinua poika parkkaa. Apu, äläns mitään juhoo, hän joko haasteli tyhmyydestä tai konstailija koukisteli hän taas. Kuinka hyvänsä, mutta kummassakin kohdassa viskasi hän eteen me merkittävän aatoksen. Koittakaa me tarkastalla hänen lausetansa, ja luulempa taitavamme onkia siitä jotakin viisautta. Tietää, mitä on tapahtunut, sehän on erältä kannalta katsoen viisaus suuri. Jos visusti harkitset, mikä kylvö menneistä päivistä saattoi hyödyllisiä, mikä vahingollisia hedelmiä, ja sen mukaan asetot elämäsi työs ja toimes, niin oletpa viisas mies. Jospa meidänkin silmämme ennemmin olisivat auenneet, niin luulempa, että me näin nyt kahdusteliskaan siirtolaisina tässä. Juhani, tässä kuin suden poikaset ilmi taivaan alla, mutta tehty, on tehty. Tuomas, mitä jukolossa kadotimme, sen kieppaamme takaisin impivaaran aholla. Tänne koko velisarja ja iskekyyn kyntensä kuormaan, joka mies auttaen valkoa mennin kauan kuin suota kestää. Tänne kaikki, vai puhan vankkurien pyörä vaksanssyvältä mutaisen maahan. Näin haastellen keskenään olivat he vaeltaneet nummelta alas. Kulkeneet poikki seunalan matin lakean ahon. Siitä halki tiuhan näreistön ja seisoiivat nyt Sompiossuon partaalla. Synkeäksi näytti tämä suo, jonka pennalla vaihetteli mutaisia, rameisia aukkoja, sammalaisia mättäitä, arpalon kotoja, ja siellä ja täällä seisoi matala kuituva koivu alakuloisesti nyökytellen päätänsä iltatuulassa. Mutta keskeltä oli suo kaitaisin, ja siinä maa myös naveampi ja kiinteämpi. Seisoi siinä lyhykäisiä määnty ja sammalleisassa puussa, ja mättäillä tumman viheriäisiä väkevästi hajahtavia juovukepensaita. Ja yli tämän taipalleen juoksi vaivaloinen tie suon toiselle rannalle, jossa taasen alkoi pimeä korpi. Pitkin tätä tietä retkeilivät nyt veljekset ylisuoon. Mikä heistä veti aisoista valkonrennalla, mikä taasen lykkäsi vankkureita. Vihdoin vaikka työläästi ehtivät he suon ranteeseen ja matkustivat taasen kuivalla maalla kormen moni juurista tietä, jota kesti noin 500 askelta. Mutta viimein välkähti heidän etensä kantoisen ahon lakeus, ja se isoivat he määrätyssä paikassa, komeroisen vuoren alla. Tässäpä muinoin veljestän isoisä Mainio Raataja oli viljelyt huhtia ja suitsytellut ankari ja sysihautoja. Monta kaskea oli he tämän vuoden ympärillä kaatanut ja polttanut, risuäkeellänsä karhinut monen mustan kylvetyn maan, ja viimein korjanut riihensa satoisat olijat. Aherrus ahon syrjässä tuolla osoitti vielä paikan, missä oli heidän metsäriihensa seisonut, josta hän kohta kotijansa saattoi valmiin viljan, heittäen talvikeliiksi olijat ja pahnat. Mutta riihän aheruksesta kappale matkaa, tuolla ahon ja metsän rajaalle näkyi musta sysihauden pohja, valtaisen suuri, jossa oli poltellut kiliseviä sysie huhtamaan taloista. Niin oli tässä entinen jukollan uhkea, isäntä hyörinnyt ja puuhailut monen polttavan auringon alla, pyhkien otsaltansa monen helmeilevän hien. Mutta yönsä lepäsi hän turve kattoisessa koijussa miilunsa vartijana. Ja saman koijun olivat nyt veljekset määräneet itsellensä väliaikaiseksi asuntomajaksi. Avaara on kantoinen aho, mutta kauemmassen reunoja ei kuitenkaan näes sun silmästä, sillä ideassa etelässä lännessä sulkevat metsät sun silmäsi alan ja pohjoisessa korkea vuori. Mutta jos astut tämän vuoden harvoille kuusille kruuna tulee harjanteille, niin kantapa silmäsi etäälle kohden kaikkia ilmoja. Sen eteläisellä puolella näet ensiksi ihan jalkasalla tuon mainitun juohevasti kaltevan ahoon. Kauempana synkeään korven, sen takana taasen sompi osuon, ja tuolla ilman reunalla kohoo ylösvaisusti sineltävä teerimäki. Pohjaa kohden aleneen vähitellen vuori ja sen loivalla kamaralla, jota ennen myös oli huhtina käytetty, seisoo koivisto nuori ja tiuhaa, jonka ruohottomilla poluilla teerät hyppelevät ja pyyt alakuloisesti viheltelevät. Ideassa näkyy tasainen nummi Hongistonensa, lännessä ryhmöinen, sammalkallioinen maa, tuolla ja täällä sammalleisella harjulla matala, mutta koukas ja tuuhea määnty. Määntyjen takana kiltää tuolla kirkkaana ja kalaisena ilvesjärvi, noin tuhannen askelta ahosta pois. Mutta näetpät uskin muuta, vaikka kauaskin katsot. Saloin tumma meri haamoittaa sun ympärilles kaikkia alla. Näet toki himmeän siinnon virtolan kartanusta koillisessa ja kaukana tuolla luoteisen ilman rannalla kirkon harmaan tornin. Tämänkaltainen oli seutu ja sen ympäristö, jonka jukolaiset olivat määränneet asuma paikaksensa. Mutta sysikoiun vaiheille olivat veljekseet tänäiltana asettuneet alas, laskeneet aisoista väsyneen valkon, kello kaulassa laitumelle ja tehneet kannoista ja karangoista iloisen valkian aholle. Siinä paistoi simeoni silaakoita nauriita ja naudonlihää yhteisäksi illalliseksi. Muut hyöriskelivät vankkurien ympärillä purkain kuormaa ja kantain kutakin kalua ja kapinetta paikallensa. Mutta koska tämä oli tehty ja ruokarakettu valmiiksi istuivat he atrioitsemaan iltaiselle aholle ja aurinko oli vaipunut vuoren taakse. Simeoni, tämä on siis ensimmäinen atriämme tässä uudessa kodossa ja tuoko on se onnen ja jumalan rauhan kaikille muillekin atrioillemme täällä. Juhani, onni, muhkea onni olkoon ainoa toverimme täällä kaikissa toimissa ja töissä, joihin vain kyntämme pystyy. Aapo, tahtoisimpa lausua tärkeän aatoksen. Juhani, no puhkaisessa sydän karsinastas ulos. Aapo, päätön ruumis ei käy pääsin sanon minä. Juhani, vaan nujailee seinijä kuin päätön kanaa. Timo, vaikkei päätönkään kun se vaan tulee riiviön, niin pöllähtelee se noin, noin, sinne ja tänne, sinne ja tänne. Niin hän tekevät usein mennistön muorin kanat ja silloin sanoo muija noidan nuoltan lentelevän ilmassa. Juhani, mutta puhdistapas suus veli Aapo. Aapo, tämä on tuuma-aivossani. Jos tahdumme täällä jotain ja kunnokkaasti matkaan saattaa, niin yksi meistä olkoon aina ensimmäisenä miehenä, keskustelemisten johtajana, ratkaisijana riitaisissa asioissa. Sanalla sanoen, yksi olkoon jonka äänikäy etunenässä järjestyksen tähden. Juhani, minä olen tässä vanhin. Aapo, sinä olet Jukollan sarjan esikoinen ja olkoon sinulla sen oikeus myös. Juhani, olen pari viin ensimmäinen mies ja tiedän myös vaatia teiltä kuulijaisuutta, mutta kun vaan tottalisitte. Aapo, se on oikeus ja kohtuus, mutta jokaisen sanaa ottakaamme kuitenkin aina kuulloksemme yhteisistä kysymyksissä. Juhani, sinun neuvollesi varsinkin tahdon aina ja kärnaasti korvani kallistaa, mutta minä olen ensimmäinen. Aapo, tosi, mutta mikä rangaistus määrätään hänelle, joka oppiniskaisuutta auttamatonta vasta kynttä osoittelee? Juhani, hänen pistän tuonne vuoren komeroon ja kannan kasan kymmenleviskäisiä kiviä teljeksi luovan kitaan. Siellä hän istukoon päivän tai kaksi, aina kuinka asiat ja asianhaarat vaativat. Niin, niin, siellä emeköön hän kynsiänsä muistelen, mitä rauhaansa kuuluu. Vauri, en suostu päätökseen minä. Tuomas, enkä minä. Timo, olenko minä piirtoposkinen metsäsikka, jonka asunto on vuoren tunkkainen luola? Poi se. Juhani, terupeette kapinoitsemaan. Tuomas, se rangaistuksen pykälä ei käy päisin, ei käy. Timo, ei käy kontoon, sanoo sananlasku. Minä en ole metsäsikaa, määrä. Juhani, sen tähden käytä itse asiassa aina kiltisti ja siivosti välttääksesi lihani rankaisevaa kauhistusta. Timo, mutta minä en ole määrä, enkä Susi. Hei, hei, en ole karhukaan, enkä mikään rottaa. Tiedä huutia vähän. Tiedä huutia, sanoi Jackola Newtie. Aapo, sallitaanko minulle sananvuoro? Juhani, kernaasti, mitä mielit sanoa? Aapo, etten kiltaa minä kään tuota rangaistusparagraafia, jonka tahtoisit käytettäväksi välille me asettaa. Vaan katsompa sen veljesten keskenä liian törkeäksi, pedolliseksi. Juhani, vai et kiltaa, etkö kiltaa, etkö totisesti kiltaa? Sanoppa sitten viisaampi paragraafi, koska minä en milloinkaan käsitä, mikä on oikein, mikä väärin. Aapo, sitä en sano. Juhani, sanoppa se uusi kilottava paragraafi sinä Jukolan tietäjä. Aapo, kaukana tietäjän arvosta, mutta tämä Juhani, paragraafi, paragraafi. Aapo, tämähän on Juhani, paragraafi, paragraafi, sanoppa se viisas paragraafi. Aapo, oletko hullu? Huutelet han tuossa kuin istuisi tulisissa housuissa. Meksikirkut ja keikuttelet päätäs kuin tarha pöllö. Juhani, paragraafi, huuden minä huikeasti, se ehkä uusi ja vanha viisas paragraafi. Sanoppa se ja minä kuultelen äänetönne kuin särkisammakon motkotusta. Aapo, tämä on Tumani asiasta. Hän, joka ylenkatsoo neuvot ja varoitukset, aina vaan ilkivaltaisuutta osoittelee, kylvillen välillemme eri puraisuuden siementä, hän siirrettäköön liitostamme, karkoitettakoon kauas pois. Tuomas, tämä olkoon asetus. Lauri, siihen suostun. Timo, niin minäkin. Simoni, siihen suostumme kaikki yhteisesti. Juhani, hm, olkoon päätetty. Ja muistakaat, joka tästä lähin mielii vikuroida, hänellä on jäniksen passikourassa, potkua pöllyssä ja käpäällämäki edessä. Mihin työhön iskemme huomanna kiinnittämuriaan, et kyllä minä teidän opetan. Aapo, hieman harmin vallassa, mutta eihän tuo nyt samennan meidän tyynnetteä kirkasta mieltämme tänä ilta hetkenä. Juhani, mihin raatamiseen rupeemme, koska päivä koittaa? Aapo, tietysti on tässä pirttimme rakennus ensimmäinen. Juhani, niin onkin. Huomanna varhain käykyyn neljä miestä, jokainen kirveskynää kourassa, nurkallensa ja olkoon nämät neljä miestä. Minä etsä, Tuomas, Simoni ja Aapo. Muut palhikoit ja kiritelköit meille hirsiä ylös. Ja koska pirtti ja pieni aittakoppa ovat valmiit, niin kohta pojat kaasensa haalimiseen, metsästys ja kalastusretkille. Se muistakaat. Viidenen luvun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Mikey Roadi alaskassa. Viides luku toinen osa. Seitsemän väljestä. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoitautuoksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Roadi. Seitsemän väljestä. Alexis Kivi. Viides luku toinen osa. Näin päättivät he viimeen athrianseja kävivät lepoon sysikkojon suojaan. Tuli yö, pilvinen, mutta tyyni toukokuun yö. Korvassa huuteli huhkaan käheellä äänellänsä. Ilvesjärvellä narisivat soorsat ja tuolloin tällöin kului kaukaa Kontion terävä viheellys. Muutoin vallitsi luonnossa rauha ja syvää heljaisuus. Mutta veljeksiä turvenmajassa ei mieli nyt käydä tervehtimään hienosiipinen unonen. Äänettöminen, mutta kierrellen itsensä kyljeltä kyljelle mietiskelivät hetämään maailman menoa ja elämämme muuttuvaisuutta. Aapo, eihan aloin lullakseni vielä ummistunut yhdenkään silmä. Juhani, makeasti makaa jo timoon, mutta me muut itseämme tässä vääntelemme ja kääntelemme kuin makkarat kiehuesta kattilassa. Miksi olemme näin virkkuja? Aapo, elomme tieon tänäpänä tehnyt töökijän käännöksen. Juhani, siitäpä mieleni levooton, kovin levooton. Simeoni, synkeä on sydämeni tilaa. Mikä olen minä, tuhla ja poika? Juhani, hmm, korpeen kadonnut lammas. Simeoni, niin heitimme naapurit ja kristilliset lähimmäiset. Tuomas, tässä ollaan ja täällä pysytään niin kauan kuin metsässä tuoretta lihaa löytyy. Aapo, kaikki onnistuu hyvin, jäämme aina käsin järkevällä mielellä. Simeoni, huhkain tuolla korvassa huutelee ja hänen huutonsa ei ennusta koskaan hyvää. Ennustaapa tuli paloa tappeluksia ja murhia niin kuin vanhat ihmiset sanoo. Tuomas, metsässä on huutaminen sillä virkana ja ilman mitään merkitystä. Eero, tässä on kylää impivaaran turvekattoynen talo. Simeoni, mutta nyt on ennusta ja muuttanut sijaa. Huutelee tuolla vuoren harjulla. Siellä ennen niin kuin tarina kertoilee, rukoili kalvea impi syntejän se anteeksi. Rukoili kaikki yöt niin talvella kuin kesällä. Juhani, hänessäpä on tämä vuori saanut nimensä impivaara. Kuulin kerran lapsena tuon tarinan, mutta ompa se ei ole enimmäksi haihtunut mielestäni. Veli Aapo, sinä juttele se meille tässä ikävän yömme vietteeksi. Aapo, timo kuorsaa kuin mies, mutta maatko on hän rauhassa. Minä mielin teille kertoa tarinan. Seuraavan tarinan kalveasta immästä kertoi nyt Aapo välillensä. Asui muinoin tämän vuoden luolissa eräs hirmuinen peikko, ihmisten kauhistus ja surma. Kaksi oli hänelle elämän himoa ja hekumaa. Katsella ja pidellä arteitansa luolien syvissä kätköissä ja juoda ihmisen verta, jota hän ankarasti janoosi. Mutta ainoastaan yhdeksän askelta vuorasta oli hänellä voimaväkivaltaiseen käytökseen, ja sen tähden täytyy hänen harjoitella kavaluutta retkillönsä. Hän taisi muuttaa haamunsa miksi tahtoi, ja ympäri tienoita nähtiin hänen kuliksivan milloin kaunina nuorkaisena, milloin ihanaisena impenä, aina sitä myöten kuin hän miehen tai naisen verta janoosi. Moneen voitti hänen katsantonsa helvetillinen ihanuust. Moni sai henkensä heittää peikon kamoittavissa luolissa. Niin tämä hirviö vietteli luokseen onnettomat uhrinsa. Oli lempeä kesäyö, viherjällä nurmella istui eräs nuorkainen, syleille lemittyänsä nuortan eitoa, joka hohtavana ruusona lepäsi hänen rinnoillansa. Tämä oli heidän jäähyäest syleilyksensä, sillä pois tuli pojan matkustaa ja erota ajaksi sydämensä ystävästä. Niin haastali nuorkainen. Nyt lähden senulta pois, mutta tuskin ehtii sata aurinkoa noustaa ja laskea ennen kuin sun kohtaan taas. Lausui neito. Eikä aurinko laskeissansa heitä niin armasta jähvää silmästä maailmallensa, kuin minä mun kultaselleni, koska hän poistuu. Eikä noustassa sääteile niin ihanasti taivaan loimo, kuin säteilee mun silmäni, koska taasen kiirehdin sua vastaan. Ja mitä kirkkaan päivän pituuteen sielustani mahtuu, se on aato sinusta ja unieni himmeässä maailmassa käyskelen sun kanssassa. Niinpän eito, mutta taasen nuorkainen lausui. Ihanasti haastalit, mutta miksi aavistaa mun sieluniin pahaa? Impeni, nyt vannokaamme toinen toisellemme iäinen uskollisuus tässä taivaan kasvoin alla. Ja he vannoivat pyhän valan, vannoivat Jumalan ja taivaan edessä, ja hengehtämättä kuultelivat heidän sanojansa metsät ja vuoret. Mutta viimein aamun koittaessa syleilivät he viimeisen kerran ja erosivat toinen toisestansa. Pois riensin nuorkainen, mutta kauan käyskeli neito yksin metsän hämärässä, muistellen kaunista kultastansa. Koska näin hen käyskeleet uhean männestön kohdussa, mikä ihmeellinen haamukäy hän tavastaan. Hän näkee nuoren miehen, jalon kuin ruhtinas ja ihanan kuin tämä kultainen aamu. Kuin tulen liekki väikkyä Kimmelta ja hänen hattunsa höyhen töyhtö. Hänen hartioillansa riippuu kaustana, sinertävä kuin taivas, ja kuin taivas kirjava kiltavista tähdistä. Hänen ihotakkinsa on valkea kuin lumi, ja miehustalla on hänellä putpuran punainen vöö. Impeen hän katsahtaa ja katsannosta virtaa liegehtivä rakkaus, ja autuaasti kaikuu hänen äänensä, koska hän neidolle haastelee. Älä mua pelkää sulloinen empi, olempa sun ystävässä ja saatan sulle äärettömän onnen, jos vaan kerran saan sinua syleillä. Minä olen voimallinen mies, on minullo aarteita ja kalleita kiviä ilman lukuoja määrää, ja taitaisimpa ostaa vaikka kaiken tämän maailman. Tule mun kullakseni, minä tahdon viedä sun komeaan linnaan, ja asettaa sinun viereeni loistavalle istuimelle. Niin hän haastelee viehättävälle äänellä, ja hämmästyinenä seisoi neito. Hän muisteli äsken vannuttua valansa, ja pois päin hän kallistui, mutta kallistui taasen mieheen päin, ja eriskumallinen häiriö käsitti hänen mielensä. Miestä kohden hän kääntyi, peittää en kädelään kasvonsa kuin paistavan auringon edessä. Pois hän taasen kääntyi, mutta katsahti kerran vielä ihmeelliseen haamuun. Voimallinen ihastus säteili sieltä häntä vastaan, ja äkisti vaipui neito kauniin ruhtinaan syliin. Mutta pois riensi ruhtina saaliinensa, joka niin kuin houreessa lepäsi hänen käsivarsilansa. Yli jyrkkien mäkiien, halki syvien laaksojen, he lakkaamatta kulkivat, ja yhä pimeemmäksi muuttui metsä heidän ympärillään. Levottomasti tytkyi immen sydän ja tuskan hiki juoksi hänen otsaltansa alas. Sillä viimein hän huomasi niin kuin jotain pedollista, hirveätä haamun silmien lumovassa liekissä. Hän katsahteli ympärillensä, ja nopeasti sen kuilivat ohitse syynkeät kuuset hänen kantajansa venhasti juostessa. Hän katsahteli nuorukaisen kasvoihin, ja kamoittavat väristykset karsivat hänen ruumistansa, mutta kummallinen ihastus vallitsi kuitenkin hänen sydämmässään. Kulkivat he alati eteenpäin halkimetsien, ja näkyi viimein korkea vuoria sen pimeät luolat. Ja nyt, koska he olivat ainoastaan muutaman askeleen vuorasta, tapahtui hirveätä. Mies kuninkaulisassa puussa muuttui äkisti hirmuiseksi peikoksi. Sarvet tunkeusivat ulos hänen päästään, niskassansa kahisivat kankijat harjakset, ja kurja tyttö nyt tunsi kipeästi povessaan hänen terävät kyntensä. Ja siinä onneton impi huusi, reutoilija tempaili tuskissansa, mutta turhaan. Ilkeällä kiljunalla rahasi hänen peikko syvimpään luolaansa, ja imi hänenstä veren aina viimeiseen pisaraan asti. Mutta tapahtui ihme. Henki ei lähtenyt käynneitosen jäsenistä, vaan hän jäi elämään verettömänä lumivalkeana. Murheellisena kuoleman haamuna kalman maasta. Kummastuen huomasi tämän peikko. Käytti uhriansa kohtaan kynsien ja hampaitansa kaiken voimin, mutta eipä voinutkaan häntä kuolettaa. Viimein päätti hän pitää häntä ainiaan luonansa uumentojen yössä, mutta mitä palvelusta tai siihen tehdä, mitä hyötyä matkaan saattaa peikolle. Tämä määräsi immen puhdistamaan arteitansa ja kalleita kivijänsä, niitä hänen etensä lakkaamatta pinoilemaan, sillä ei hän väsynyt niitä ihallen katselemasta. Näin vuosia elee kelmiä veretön impi vangittuna vuoren kohtuun, mutta yöllä toki nähdään hänen seisovan äänettömänä rukoilijana vuoren harjulla. Ken antoi hänelle tämän vapauden? Taivaanko voima? Mutta yöt kaikki myrskyssä, sateessa ja kirjassa pakkasessa hänen seisoo vuoren kiirellä rukoillen syntejensä anteeksi. Verettömänä lumi valkeana kuin kuva niin liikkumattomana äänetönnä hänen seisoo, kädet rinnoilla ja pääkallistuneena rinnoille alas. Ei rohkenne kurja nostaa otsansa kohden taivosta yhtään ainoata kertaa, vaan päin kirkon torniin metsien etäiselle reunalle on hänen silmänsä lakkaamatta teroitettu. Sillä ainapa toki salainen ääni hänen korvansa toivosta kuiskaa, vaikka kaukaisena kipenönä kuin tuhansien peninkulmien päästä pilkoittaa hänelle tämä toivo, niin hän yönsä vuorella viettää, eikä kuulu hänen huuliltansa valitusta milloinkaan, ei nouse, ei vaivu huokauksesta rukoilevan povi. Niin kuluu synkeä yö, mutta aamun koittaessa tempaisei hänen taasen luoliinsa armatonpeikko. Tuskimpä oli sata aurinkoa ehtynyt valkaista maata, ennen kuin nuorukainen neidon lemmitty palasi iloisena kotiinsa matkaltaan. Mutta ihana empensä ei rientänytkään hän ta vastaan tervetuloa toivottamaan. Hän kyseli missä kaunoinen viipy, vaan ei saanut tietoa keltään. Kaikkialta hän etsiskeli häntä yöt ja päivät, päsymättä, mutta aina turhaan. Impi oli kadonnut ilman jälkeä kuin aamun kaste. Viimein heitti hän kaiken toivon, unohdi kaiken elämän iloon ja käyskeli täällä vielä ajan mykkänä varjona. Kerran viimein, koska hohtava päivä oli nousnut, pimiitti kuoleman yö hänen silmän sa valon. Mutta vuosia hirmuisen pitkiä viettää kalvea empi. Päivät peikon nuolissa lakkaamatta puhdistellen ja latoen aarteita julman kiusaajansa silmäin alla, mutta yöt hän vuoden harjanteella kuluttaa. Verettömänä lumi valkeana ja kuin kuvaa niin liikumattomana äänettön, hän seisoo kädet rinnoilla ja pääkallistuneena rinnoille asti. Ei rohkeni hän nostaa otsansa kohden taivasta, vaan päin kirkon torni ja metsien etäiselle reunoli on hänen silmän sa lakkaamatta teroitettu. Ei hän valiita, ei nouse, ei vaivu huokauksista rukoilevan bovi. On vaalea kesäyö. Vuorella seisoo taasen neito, muistelee aikaa, jonka hän on viettänyt tuskallisessa vankeudessansa. Ja vuosia sata on mennyt siitä päivästä, jonain hän erosi sydämensä ystävästä. Hän kauhistuu aatoksensa pyörtyjä, kylmiä, hiki, helmiä kirahtali hänen otsaltansa alas vuoren sammaleiselle kamaralle, koska hän kuvailee menneiden vuosikymmenien pituutta. Silloin rohkeni hän ensimmäisen kerran katsahtaa korkeuteen ylös, ja hetken päästä huomasi hän ihmeellisen valon, joka lentävänä tähtäinen näkyi hänen lähestymän kaukaisesta avaruuksista. Mutta jota lähemmästä tämä valo häntä ehti, sitä enemmin muutti se muotoansa. Eikä ollutkaan se, mikään lentävä tähti, vaan kirkastettu nuorkainen, välähtelevä miekkakädessä. Kajasti panista kasvoista ihana tuttavuus, ja kiivaasti rupesi lyömään neidon sydän, sillä nyt hän tunsi entisen ylkänsä. Mutta miksi lähestyi hän miekkakädessä? Tämä neitoa arvelutti, ja hän lausui heikeällä äänellä. Tämäkö miekkä mun tuskani viimein lopettaa? Tässä on poveni nuori Sankari iske sun kirkkaalla teräkselläs tänne, ja jos taidat, lahjoita mulle kuolema, jota jo kauan, kauan olen ikäänvöinnyt. Niin haastali hän vuorella, mutta eipä tuonut hänelle nuorkainen kuolemaa, vaan elämän suloisen leihauksen, joka jo tuoksuvana aamutuullena hymisten kierteli ympäri kalvean immen. Lemmekäästä katsahtava nuorimies otti hänen syliinsä, suuteli häntä, ja kohta tunsi veretön impi hienon verenvirran suloisena koskenan juoksemansuunnissansa hänen poskensa hohti kuin aamuruskun pilvi, ja ilosta läikkii heleä otsa. Ja hän heitti kiharaisen päänsä yli ylkänsä käsivarren, katsähti ylös kirkkaaseen korkeuteen, huoten povestonsa ulos vuos kymmenien tuskat, ja nuorukaisen sormet harhaalivat hänen kiharissaan, jotka somaasti liehahtelivat hiljaisessa tuulessa. Ihana oli palastuksen hetkiä pääsin päivän aamu. Linnut visertelivät kuusissa tuon jylhän vuoren reunoilla, ja koillisesta nousi auringon hohtava viilu. Oli tämä aamu sen aamun kaltainen, koska ystävykset kerran viherjalan urmalla erosivat pitkäksi ajaksi. Mutta nytpä äkeä peikko, vihan pyrstöt pystyssä, kiipesi vuorelle ylös temataksensa ampia komeroihinsa taas. Vaan tuskin oli hän kuroittanut kyntensä neitoa kohden, niin nuorukaisen miekkä nopeaa kuin salama hänen rentansa lävisti. Ja vuorelle roiskahti musta verensä, pois käänsi empi kasvonsa tästä näystä painaen otsansa vasten ystävänsä povea, koska peikko pahaste kiljahtain heitti henkensä ja putosi vuoren renteiltä alas. Niin pelastui maailma kammoittavasta hirviöstä, mutta hopeaisen pilven kirkkaassa helmassa väikkyyvät nuorkainen ja empi ylös korkeuden tienoihin. Ylkänsä polvilla lepäsi morsian, ja painain otsansa vasten hänen poveansa hymyli onnellisena. Halki avaruuksien he kiitivät ja alas kaukaisen syvyyteen jäi heistä metsät, vuoret ja laaksoin monipolviset haarat. Ja kaikkipa viimein heidän silmistänsä katoisikuin sinertävän savun. Tämä oli tarinakalveasta emmästä, jonka Aapo kertoi velillensä turpeisessa kojussa sinä unettamana yönä empivaaran aholla. Johani, mutta herääpä, Timo, juuri tarinamme täättyessä. Timo, meksiettä makaa rauhassa pojat? Johani, tästä tarinoitaan vahvasti. Nein siinä hän oli tarino entisöstä, tytöstä ja peikosta. Simeoni, mutta sanotaanpa, tuon hirveän peikon eleskelevän vieläkin. Metsämiehet ovat hänen nähneet, ja hänellä onkin vain yksi silmä, joka yön pimeydessä loistaa kuin hehkova hiili. Johani, mitä sitä päättäpahtui muutama vuosi takapärin kuokkalan vanholle ukolle, joka nyt herran huomassa lepää. Yhtenä keväänä olesensa mechonsoitimella ja vartoissaan puolueen hetken kuulumista nuotiansa vierasta tässä aholla, näki hän tuolla vuodenjuuralla saman loistavan hohteen, ja kuuli äänen, joka lakkaamatta kyseeli, nakkaankoma, nakkaankoma. Niin hän kyseeli monet tuhannet kerrat, että ukko, joka olikin sitä vanhaan juurta ja jonka sydään ei pampailut juuri turhasta, lopulta vihaastui ja vastasi häntä tiuskealla äänellä, nakkaas sen tulla ja viedä. Timo, muta kaas silloin ei muuta tarvinnut. Johani, niin juttelepas, Timo, kuinka kävi. Timo, kas kun tuli hetken päästä irvistävä luuranko ukon nuotiolle, että rapsahti tuli kuin kymmenen miehen kourasta ja sammutti tuleen aina viimeiseen kipenään asti. Mutta ukko pas nyt sieppasi kiväärin kouroansa ja tapsoitti koreasti pois koko vuoren näkyvistä, vaikka niin kuin Johani sanoi, hän olikin sitä vanhaan juurta eikä sydämmänsä juuri turhasta pampailut. Tzimeoni, olemme siis muuttaneet tänne peikkojen ja paholaisten kaupunkiin. Aapo, tänne muutimme ja täällä asumme ilman pelkoa. Peikko, jos hän oliskin hengissä vielä, on jo perin voimaton, senpä juuri osoitti hänen käytöksensä kuokkalan ukkoa kohtaan, vihoissaan tai siihen ainoastaan sammuttaa tuleen senkin vasta miehen omalla luvalla. Hänen mahtinsa masensi ainiaksi pyhän nuorukaisen miekkä. Johani, mutta tyttöä uumentojen pimeydössä täytyy minun armoitella, tyttöä tuon riivotun harjas niskan kanssa. Tzimeoni, miksi ei hän seisnyt kiusausta vastaan? Johani, ai poika älä sanon niin, kuinkahan kävis, jos esimerkiksi jossain kukoistavassa rauhanlaaksossa sinua vastaan astelisi kuninkaan tytär, kaunis kuin ruusu ja kukkainen, kepsä ottais luokse silkissä saaleissa ja pumaatanhajuissa, hehkuessa kulta hepeenessä kuin riikin kukko, ja tällainen epeli astuis sinua vastaan ja tahtoisi halailla ja suudella sinua, niin kuinkahan kurjan södämmäs kävis. Minä kysyn, Tzimeoni. Tzimeoni, minä rukoillisin voimaa uskossa. Johani, hmmmm, Timo, minä en päästäisi häntä halailemaan itseäni ja vielä vähemmin suuta muiskuttelemaan. Pysyy minusta pois, sanoisin minä, pysyy peijooni matkan päässä, otanpa muutoin karahkan tuolta viidosta ja roitelen, että selkäsi huomenna loistaa kirjovammalta leppäteirutun siipiä. Niin, minä tekisin ilman yhtään armoa. Kyllähän sitten kelpaista. Johani, voi veikko se niin. Luulenpa, että haasteelliset vähän toisin, jos hieman enemmin olisit katselut ympärillössä tässä maailmassa, jos esimerkiksi olisit käynyt Turun kaupungissa. Sen olen minä tehnyt, koska ajoin sinne härkiä virtolan kartanosta. Näinpä siellä yhtäkin ihmeekseni, näin kuinka prameus ja komu voi panna pyörään ihmislasten pää. Voi teitä, voi pauhavata kylää, voi häilyväistä elämää kumminkin. Tuolta jyrisee vaunut, täältä jyrisee vaunut ja vaunuissa istuu sen vietäviä viksinaamaisia narreja, istuu tyttöjä kuin posliini vauvoja kysyttäen kauas ympärillensä sakean hajun kalleista öljystä ja rasvoista, mutta katsopas tuonne jästa ja varjalle. Sieltä hän nyt hipsuttelee esiin kulta höyhenissä oikein aika vekaama mamselli tai röykinä, mitä hän lie. Käs hänen kaulansa, valkea, kuin rieska maito, poski ruttopunainen ja silmät palaa hänen päässään kuin päivän paistessa ja häntä vastaan käy oikea kekkale mieheksi hatuussa, kiltomustassa hännystakissa ja tirkistelee, no vies sinun pirkele itseäskin. Tirkistelee läpi nelikulmaisen lasin, joka välkyy vekkulin vasemmalla silmällä, mutta kas nyt, no sinun seitsemän seppää, nytpä keksautetaan kummaltakin puolelta ja kas kun naara nyt oikein röpistää suunsa mansikkasuuksia livertäliä sinun pääskenen päiväisellä katolla. Ja teikari hänen edessänsä viskelee kättänsä ja häntänsä, heilaottelee hattuansa ja rappaisee jalallansa, että kiviä katuu kipenoitsee, kas sepää vasta leikkiä oli. Voil tehdä rakat itsiänne, aattelen minä ja poikan alliainen seistessäni kadunkulmalla, rykelmä tuoreita härien vuotia olaalla, ja syy maressa katsellen tuota teidän peliä. Heirat ovat narreja. Timo, ja lapsekaita kuin piimän aamaiset kakarat, niinpä syövätkin ryysyt rinnoilla ja eivätpä koira viekeen osaa lusikkaansakkaan nuolla, koska pöydästä nousevat. Sen olen nähnyt omilla silmilläni suureksi ihmeekseni. Simeoni, mutta peijata ja nylkiä talon poikaa, siihen kyllä ovat miehiä. Ihani tosi, että löytyy Herras maailmassa paljon ämmällöstä ja naurettavaa. Sen huomasin turkuretkälläni. Mutta kaskun meitä lähenee oikein rasvojen hajussa ja liehuissa krouseissa tuollainen liehkoitseva lunttu, niin eipä ilman, ettei hemmahtele ihmislapsen sydään. Jaa, jaa, pojat maailman, he kuumahoukuttelee vahvasti. Sen huomasin turkuretkälläni. Jaa kerran vielä, ettei sydään meni surkuttelee tyttöä tuolla vuorella. Ja oli hänelle jo aika pelastua helvetistä ja seilata ystävänsä kanssa rauhan satamaan, jonne Jumala meitäkin viimein auttakoon. Siinä toivossa koetamme nukkuan nyt. Tosin on tästä vuoresta vielä yksi merkillinen tarina, mutta jääköön se toistaiseksi ja koettakaa me nukkuan nyt. Menepäs kuitenkin Simeoni peittämään hiilustaa tuhalla, ettei minun tarvitse huomennaamulla karkkua kilkuttaa ja heinävihkoa heilutella, vaan pääsen kohta nakuttelemaan hirrenpäätä kuin punaharjainen dikka. Menepäs. Lähti Simeoni tekemään juhanen käskyä, mutta astui pian takaisin tukka pöstyssä ja silmät selälään päässä. Mä köttäen haasteli hän jotakin erästä kummallisesta palavasta silmästä siellä ulkana vankkurien ääressä. Tästäpä muutkin pöllähtivät. Seunasivat sieluansa ja ruumistansa ja astuivat miehissä ulos kojustansa ja muistutti heidän tukkansa tuulen pesäkoivussa. Liikkumattomina mykkinä patsaina he seisoiivat tuijotellen suuntaan Jonas Simeonin sormi osoitti. He katsoivat rävähtämättä ja näkivätkin varmaan ratasten takana kummallisen kiillun, joka välimmiten katosi, mutta pian taas näytti hohtavan valonsa. Tämän olisivat he kenties pitäneet hevosensa valkon ainoana silmänä, mutta eihän sieltä haamoittanut mitään valkeata, vaan päin vastoin jotakin mustaa, eikä kuulunut kellon kilaosta. Näin arvellen seisoiivat veljekset järkähtämättä, mutta viimein toki lausui Tuomas jotenkin tuikealla äänellä. Tuomas, mitä puuttuu? Juhani, älä herran tähden rupea brakailemaan hänen kansansa niin turskisti. Se on hän. Mitäs nyt teemme veljet? Se on hän. Mitä sanoisimme hänelle? Aapo, en hän totisesti tiedä. Timo, nyt virran versy hyvää tekisi. Juhani, eikö kenkään meistä osaa ulkoa yhtään ainoata rukousta? Lukeikaat, armaat veljet, hellittäkät herran nimessä, mitä vaan muistatte, mitä vaan päähän pisteä, ilman yhtään sovittelemista raamatun kappaletta ainetta myöten. Lukeikaat vaikka hetä kastaista veljet, armaat. Timo, olempa tainut yhden ja toisen jakson virsekirjasta, mutta nyt on niin kuin hirveä puskuri pääni ovella. Simeoni, henki ei saullis sinun puhua enemmin kuin minunkaan. Timo, ei pähän salli. Juhani, tämä on hirmuista, Aapo hirmuista. Timo, totisesti hirmuista. Juhani, mitä tehdä? Tuomas, lujaa käytös häntä kohtaan on ulkokseni paras, kysykään, kuka hän on ja mitä hän tahtoo. Juhani, annas, kun minä kysyn. Kukaas olet? Kukaas olet? Ja mitä tahtut meistä? Ei sanakaan vastimeksi. Lauri, otamme tulis kekäleet. Juhani, otamme tulis kekäleet ja peittoamme senut paistiksi, ellet sanon ne meias sukuis ja asiaas. Lauri, ei, mutta tarkoitimpa iskee kekäleisin kohta. Juhani, kun uskaltais, Tuomas, yksi kuolema herallen velkaa. Juhani, niin, yksi kuolema heralle velkaa. Kekäleet kouraamme pojat. Seisoivat he pian rivissä, tuliset kekäleet asena käsissä. Etunenässä seisoi Juhani, silmöt ympyrjäisinä kuin huuhkaimen ja katsellen silmää mankkurien takana, joka erin omaisella hohteella katselli hän ta vastaan. Niin seisoivat veljekset säkenöitsevissä aseissa öisellä aholla ja hypijö huuteli vuoren kuusilta kolkkokorbi heidän allansa kohisi raskaasti ja pimeät pilvät peittivät taimaan kannen. Juhani, kun minä sanon nyt pojat, niin silloin lentäköit kekäleet kouristamme perkeleen niskaan. Simeoni, mutta koettakaa me vielä vähän manausta. Juhani, oikein harkittu vähän manausta ensin, mutta mitä sanoisin hänelle, kuiskaan minulle, Simeoni, sillä itse olen tällä hetkellä merkillisen typerä, mutta kuiskaan sinä minulle sanat ja heitänpänne hänelle vasten naamaa, että korbi kaikuu. Simeoni, huomas sitten kuinka saneelen. Tässä seisomme. Juhani, tästä seisomme, Simeoni, kuin uskon sankarit tuliset miekat kourissa. Juhani, kuin uskon sankarit tuliset miekat kourissa. Simeoni, menet tiehäs. Juhani, mene helveteis. Simeoni, me olemme kastettuja kristittyjä Jumalan sotamiehiä. Juhani, me olemme kastettuja kristittyjä Jumalan sotamiehiä Kristuksen soltaatteja. Simeoni, vaikka emme lukea kaan osaa. Juhani, vaikka emme lukea kaan osaa. Simeoni, mutta uskon me kuitenkin. Juhani, mutta uskon me kuitenkin ja luotamme lujasti siihen. Simeoni, mene nyt. Juhani, mene nyt. Simeoni, kohta kukko kiekuu. Juhani, kohta kukko kiekuu. Simeoni, ja Herran valkeutta huuta. Juhani, ja Herran sepautiin valkeutta huuta. Simeoni, mutta ei hän ole huomavinansa. Juhani, mutta ei hän ole huomavinansa. Niin, hän ei huoli, vaikka kirkuisin hänelle enkelin kielellä. Herran, siunatko on meitä veljet? Sillä ei nyt muuta tällä erällä kuin nyt pojat. Silloin he kaikki viskasivat kekäleensä kohden kummitusta, joka vasaman vauhdilla läksi juoksemaan pois neljän jalan jutinelle, ja kauan vilahtivat hohtavat hiilet hänen seljessänsä halki öisen pimeyden. Niin hän pakeini tulisesta kahakasta, ja ehdittyän ahon reunalle alas, rohkeni hän lopulta seisahtua, puhaltain kerran kaksi kaikuvasti. Ja veljästen aame, kamoittava körri oli kuitenkin heidän yksilmäinen hevosensa, joka hetkeksi oli kadottanut valkean värinsä suon mustissa mutarapakoissa, joihin kaiketi oli vaipunut ja kauan niissä kiiriskelyt ennen kuin pääsi kuivalle jälleen. Siinäpä piehtaroimisessa oli hän myös temaisnyt kellon kaulastaan, joka seikka tällä hetkellä paljon saattoi veljästen luulun harhateille. Tämä oli silmä, joka vankkurien takaa yön hämärässä loisti, niin kuin monen elikon silmä loistaa pimeydessä. Mutta vasta hetken mentyä ja silloinkin varoutan rohkenivat veljekset lähestyä valkuansa ja huomasivat erhetyksen vihdoin. Tästä he äkeillä kasvuilla palasivat koiunsa takaisin ja viimein aamun valjetassa lepäisivät he jokainen sekeässä uneessa. Viidenen luvun toisen osan loppu. Lukijana Mike Rowdy alaskassa. Kuidas luku, ensimmäinen osa. Seitsemän veljästä. Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox äänitteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mike Rowdy. Seitsemän veljästä, Alexis Givi. Kuidas luku, ensimmäinen osa. Oli vihdoin valmis veljästen pirtti. Viisi syltää oli sen pituust ja kolmesen leveys. Itäänpäin antoi sen toinen, länteen toinen pää. Tultuas sisään oveesta, joka oli huoneen itäisessä päässä, seisoi oikealla suuri kiuvas uuni, vasemmalla hinkalo, rakettu valkoa varten talveksi. Kynyksestä eteenpäin, lähes keskelle huonetta, oli allasi havutettu maa, mutta peripuolella oli uhkea permanto leveistä palkeista rakettu ja ylös tämän kohdalle väljaparvi. Sillä sekä asuintupaana, että saunana käyttelyvät väljäkset uutta pirttiänsä, asuntohuoneesta noin kaksikymmentä askelta seisoi heidän aittansa, liitettu yhteen pienistä ympyrjäisistä kuusista. Oli siis veljäksillä oivallinen suoja, sadetta, myrskuja ja talvipakkasta vastaan. Oli myös varahuone heidän ruokaaineitansa varten ja nytpä taisivat he täyttä tointa käydä käsin metsästämiseen ja kaikenlaiseen pyydystykseen. Ja lähestyi silloin surma metsäoille, teereille ja pyille, jäniksille, oraaville ja jynkämielisille määyrille, niin myös ilvesjärven sorsille ja kaloille. Silloin kivaan, killin ja kiskin haukkinosta ja pysyjen jyskiestä kajahtelivat määet ja äärettömät kuusiset salot. Kaatoi myös veljästen luoti tuolloin tällöin pyöräekarvaisen kontion, mutta ei kuitenkaan ollut vielä mesikämmenen pyyntiin oikea aika. Tuli hallaöinen syksy ja kuolivat tai pakeinivat syviin kätköihin se heinäsirkat, sisiliskot ja sammakot ja olipa aika pyydys teillä kettuja kiltävillä sangoilla. Tämän konstin olivat veljekset oppineet isältänsä. Saipa nyt moni vikkäläjalkainen Mikko maksaa hienolla nahallansa muutaman makean palan. Jänisten tiedetään metsässä polkeilvan teitä pehmeän lumeen ja näille päteille virittelivät veljekset sadoittaisin mesinkipauloja, monen valkeaturkkisen surmaksi. Vielä olivat he rakentaneet itsellensä oivallisen kaltevasiaisen suden tarhan sastoisen ojankoon ahon itäiselle reunalle. Ja paitsi tätä olivat he sudenpyyntiä varten myös Kaivanet kuopan, valtaisen syvään kappalen pirtistä kuivaan santaisen tantereeseen päin. Paisti vietteli jykevään aitaukseen monenälkäisen suden ja silloin, koska veljekset huomasivat saalinsa ahdingossa, nousi tarhassa pauhua ja ryskettä pimeänä syksy-yönä. Silloin yksi veljeksistä seisoi aidan nojalla pyssy kädessä kiehtuen luodilla kaataksensa karheakarvaista petoa. Toinen hänen rinnallansa pitäen tulta tervast kalikallista loimottavaa soittoa. Mikä taasen heistä autteli kylje ja kiiskiä ajelemaan pensastosta ulos synkehän aamaisia irvisteleviä petoja väikkyen tervasloimoinnensa tuonne tänne. Kovaa oli meteli miesten huudoista. Koirien reuhusta ja pysryjen paukkenasta ja väsymättä remahteli korpi ja impivaaran komeroinen seinä. Niin temmellettiin, lumi tahraantui, punertui yhä enemmen ja enemmin, sotkettiin tuhanteen suuntaan, kunnes viimein kaikki häntyrit makasivat veressänsä, ja siitä saattoi taasen saaliin nylkeminen veljeksille työtä ja tointa. Mutta olipa heille kuitenkin tämä toimivallan hauskaa. Myös Kuoppaan ahon lentisellä partaalla kiirhti yksi ja toinen metsän viistosilmä. Tapahtui kerran, että varhain eränä aamuna muiden vielä maatessa timo läksi katsomaan viritettyä Kuoppaa, jonka puoleksi vajunnut peite jo matkan päästä antoi miehelle hyvän toivon. Ja ehdettyänsä Kuopan reunalle näkikin hänen iloinen silmänsä syvyydessä hallavan esineen, näki aika suden, joka kuono painettuna vasten maata, makasi liikkumatta kyräten silmillään ylös kohden miestä. Mitä päätti nyt timo? Yksin nykistää sudelta hengen ja muiden suureksi huviksi astua Pirttiin karvainen taakka olalla. Kävi hän juoneen, kantoi esiin tikapuut Pirtin seinykseltä, asettinen varouten Kuoppaan, ja itse raskas halkonuja kädessä astui hän alas pitkin pykälijä, alkoen rauhaista myrskäksi bedon pään, kauan huhtoili hän nujallansa, hampaat irvisse, mutta aina pavaan tyhjää ilmaa. Suden pää pujahteli aivan vikkelästi, pujahteli oikealle vasemmalle, koska mies läimäätteli hankalalla asellansa. Viimein pudotti hän nujansa sudelle. Eikä keksinyt silloin muuta neuvoa kuin astua ylös ja rientää Pirttiin ilmoittamaan, mitä oli tapahtunut. Siitä hetken päästä läksivät veljekset varustettuna seipäillä köysille ja kuristimilla saavuttamaan saalistansa, mutta tyhjä oli Kuoppa heidän ehdittyänsä esiin. Pitkin tikapuita, jotka Timo oli jättänyt jälkeensä Kuoppaan, oli heidän suhteensa koreasti astunut ylös ja tilkaistunut tiehensä, kiittäen onneansa. Sen huomasivat veljekset paikalla, ja kirouten ja kiristelen hampaita nyt etsi heidän julmistunut silmänsä Timoa. Mutta hän ei ollutkaan enää saapuvilla. Hän juoksi jo paeten tuolla metsän reunalla, jossa pian peittyi männistön suojaan. Hän ymmärsi, ettei ollut hyvä jäädä asiasta enemmän keskustelemaan. Mutta muut kiljuivat hänen peräänsä nyrkit pöstyssä, luvaten peitota hänen hillukaksi aina päästä kantapäihin asti, jos hän vielä uskaltaisi Pirtin ovea rauittaa. Niin he uhkailivat, jättivät Kuopan äkeinen ja vihaisina, ja astuivat Pirttiinsa takaisin. Mutta pakolaisena käyskelii metsässä Timoa, ja pianrupesivat veljekset katumaan käytösten sähäntä kohtaan. Huomaten vahingon tapahtuneen hänen ymmärtämättä myytensä kautta, vaan ei häjystä koiran juonasta. Sentähden astui Juhani jo ennen iltaa impivaaran harjulle ylös, huuteli sieltä vahvalla äänellänsä kohden kaikkia ilmoja, ja kutsui Timoa, vakuuttain ja vannoin, hänen ei tarvitsevan pelätä palatakseen paikalle takaisin. Niin hän huuteli, ja hetken mentyä palansi Timoa, kyräten pahasti ja mulkoillen silmiensä. Lausymatta sanakaan riisui hän päältänsä, kallistui vuoteillensa alas, ja pian kuorsa siihen syvässä unessa. Tulut oli myös karhun pyynnin otollisin aika. Silloin ottivat veljekset keihäänsä, painoivat kivääreihin sä tuikeat luodet, ja läksivät herättämään salon ruhtinasta, ja jo pimeässä konnossaan uneksui syvälle lumisten kuusien alla, ja kaatoi heidän luikkunsa monen turpaisen kontion, koska hän vihaisena rynkäsi rauhan kammiostaan ulos. Silloin nousi usein tuima taistelu, lumisuoksahteli kauas ympärille ja punertui vuotavasta verestä, kun haavoja annettiin kahden puolen. Niinpä taisteltiin, kunnes viimein karhanaamainen otsomakasi rauhallisna. Mutta veljekset ehdittyen iloisesti kotiansa taakannensa, voitelivat haavojansa lääkkeellä, joka oli rakennettu viinasta, suolasta, kruudista ja tulikivi jauhoista, sillä he voitelivat haavojansa ja pyhkäisivät keltaruskeata tervaa päälle. Niin haalivat he elantuansa korvesta ja mäkien viidoista, täyttäin varahuoneensa monenlaisella otuksella, linnuilla, jäniksille, mäyrille ja karhun lihaalla. Olivat he myös pitäneet huolta vanhan uskollisen valkonsa talvisesta muonasta. Nähtiin suon rannalla tuolla valtainen, sirpille nitetty ja silleäksi harjattu heinä suova, kylliksi riittävä talven kestäessä. Ei ollut myös unohdettu heidän pirttinsä talvilempymän varoja. Seisoi huikea halko pinoa lähellä aittaa ja vielä tervaskantoja korkea kasa, kuin aika röykkio hiiden hirven sarvia, pirtin seinyksellä ulottuen maasta ylös, katon räästääseen asti. Niin varustettuna taisivat he vakaasti katsoa talveavasten hyrteistä partaa. On jouluilta, ilma on suoja, harmaat pilvet peittää taivaan ja vasta tullut lumipeittää vuoret ja laaksot. Kuuluu metsästä hiljainen kohina, teeri illastaa urpuisessa koivussa, tilhiparvi punoittavassa pihlajassa ja harakka männistyn kärkäsneito kantelee varpuja vastaisen pesänsä perusteeksi. Niin mökissä kuin komeassa kartanossa on iloa ja rauhaa, niin myös väljesten pirtissä impivaaran aholla. Ulkopuolella sen ovea näet olki kuorman, jonka valko on vetänyt viertolan kartanosta joulun kunnioiksi pirtin laattiolle. Ei taineet veljekset täälläkään unohtaa jouluolkien kahinata, joka oli ihanen muistonsa lapsuiden ajoista. Mutta pirtistä kuuluu löylyn kohina kiukaan kuumilta kiviltä ja pehmeitten vihtojen hutkina. Ottavat nyt veljekset angaran joulukylvön. Ja koska viimein polttavan helteinen löylytys oli päätetty, astuivat he alas, pukivat päällensä ja istuivat levähtämään palkeille, jotka rahien verosta olivat asetetut pitkin seinijä. Siinä he istuivat puhallellen ja vuodottain hekeä. Loimottavaa pääreä valkaisi huonetta. Valko hinkalossaan roskutteli kauroja, koska oli muistettu hänenkin jouluansa. Torkkuen ja haukoitellen istui oorellansa kukko. Kilja kiiski leuvat käpäällillään, makasivat lähellä uunia, ja juhainen polvilla kehräeli entinen jukolan vanha vesiharmaa kissa. Rupesivat viimein timo- ja semeoni rakentelemaan ehtoulista, mutta muut nostelivat lyhteitä sisään. Aukaisivat he sitet, lövittelivät olijat vermannolle noin korttelin paksulta, mutta paksummalta parvelle vielä, jossa he tavallisesti viettivät iltansa ja yönsä. Valmis vihdoin oli ehtoulinen. Seitsemän reikä leipää, kaksi tammipöytyrillistä höyryävää karhunlihaa ja kiulullinen olutta seisoi pöydällä. Itse olivat he keittäneet oluensa. Muistain tarkasti äitinsä menetystä tämän juoman panossa, mutta olivatpa sen laittaneet väkevämmäksi tavallista talonpojan olutta. Mustan punaisena kuohui se kiulussa, ja jos kannullisen sitä nielaisit, tunsitpä hieman huimaasta aivossassa. Mutta pöydässä istyivät he jo kaikki, nauttien lihaa ja leipää, ja kiulusta vaahtoavaa olutta. Aapo, ompa tässä runsaastekin pinottu etehemme einettä. Juhani, syödään ja juodaan pojat siellä, nyt on meillä joulu. Joulu kaikilla niin elikoilla kuin ihmisilläkin. Valeileppästi moveikko se nii oluella valkoraiskan kaurakasaa tuolla soimessa. Kas niin, olkoon menneeksi tuoppikumminkin. Tänä iltana ei yhtään kitsautta, vaan kaikki saakot niin hepo, koira ja kissa kuin jukolan iloiset veljekset. Kukko maatkoon rauhassa ja periköön osansa huomenna. Tuossa teille killi ja kiski, huikea kimpale karhun koivesta, ja tuossa sinulla kissa rukka, mutta ensin kättä sinä killisillmä. Kas niin, ja sitten molemmilla käsillä, kätsel kaapas kissamme konsteja ja sanokaat, että minäkin olen hieman opetusmesteria. Kättä paiskilee hän jo molemmilla kääpillä yhtä aikaa, ja silloinpä hän asettaa itsensä istumaan kuin vakaava ukko, ja pistää veitikka kumpaisetkin etu tallukansa kouraani noin. Aapo, voi tuota pilaa. Tuomas, mitää miehen vielä vanhoilla päivillensäkin pitää oppimaan? Juhani, on Marse oppi vetänyt aikakin, mutta empä hellittänyt poikaa ennen kuin hän molemmilla kääpällillä kiittiopettajansa. Nyt hän sen tekee kuin mies, ja maisteri on maksettu. Sepää vasta kissa, kas tuossa, pistäpäs poskees kappale karhua, ja kiski ja killi sitten niin, niin. Visko miesstä, mutta älä hänen koiransa, oikein, mutta tähän tahdon lisää, pysko jokolan justia, mutta älä hänen kissaansa. Eero, noudatapas tänne sitä olultkiulua, Juhani. Juhani, saaman pitää, juo veikkonen Jumalan luoma juo, sillä nyt on joulu ja varoja ei puutu aitasta. Mikä on meidän täällä ollaksemme, mitä huolisemme, vaikka pölähtäisi tulessa tuhaksi ja tomuksi, koko tämä maailma, paitsi impivaareja sen ympäristö. Täällä elääme kuin huhdassa vaan, omalla kannallamme ilman kuurtamista ja kaartamista kiukkuisista ihmisistä. Täällä on meidän hyvää olla, metsä on nittu, me peltau, me myllymme, ja pesäämme ihan kaikkinen, Timo, ja lihaa aittamme. Juhani, juuri niin, täällä on hyvää olla, kiitoksia laurikeinostas, jonka meille keksit. Päästäksemme maailman markkinoilta, täällä on vapaus ja rauha. Kysympä vielä, mitä huolisemme, vaikka polttaisi kultainen, tuli tämän maailman kaiken, kun vaan säästyi pohjapuolin jukolan talosta ja sen seitsemän poikaa. Timo, lähtis kulovalkea kerran karsimain yli koko maailman, niin tuhaksi ja poroksi menis myös jukolan pohjapuoli ja vielä sen seitsemän poikaakin kaupan päälle. Juhani, sen hyvin tiedän, mutta katsos, kun mies taitaa aatella, mitä hän tahtoo, aatella itsensä koko maailman herraksi tai tönkeileväksi sontiaiseksi. Kas hän taitaa aatella kuolleiksi Jumaalan perkeleet, enkeleet ja koko ihmis suvun ja elikot maassa, meressä ja ilmassa, aatella maan, helvetin ja taivaan, katovan kuin lappuratukko tulessa, ja pimeyden astuvan sijaan, jossa kenokaula sinä ilmoisina ikäänä ei herran valkeutta huuda. Niin sen koilee täällä miehen aatos, ja ken taitaa viskellä verkkoja sen teille. Timo, kuka käsittää tämän maailman rakennusta? Ei ihmislapsi, joka on typerä ja tyhmä, kuin määkivejärä, mutta parasta ottaa päivä tultuansa, sallia sen mennä mentyänsä, käykön sitten puuhun tai mentyn. täällä ollaan vaan. Juhani, mikä on meidän täällä ollaksemme? Mitä puuttuu? Timo, ei Jumalan armoa, eikä linnunkaan piimeä. Aitta on ruokaa täys ja pyrttämme lämmin. täälläkin kiiriskeleemme oljella. Juhani, täällä kiiriskeleemme, kuin mullikat kahisevilla oljella. Kylpeät taidamme, koska mielyttää, koska vaan päähän me pistää ja syödä, koska maistaa. Mutta olemmehan jo ravitut miehet. Ei siis muuta kuin syunaamme, säkkiämme ja korjaamme pöyden. Simeoni, odotakaa, siks kun olen lukenut lyhykäisen ruokaluvun ja laulannut verssyn päälle. Juhani, se jääköön tällä kerralla, miksi et tehnyt sitä ennen attriaa, käypäs eropoikan nuurimmakses laskemaan tynnorista oluutta. Simeoni, etsä olis siis laulettavan viren verssejä jouluillan kunnioiksi. Juhani, eihän meistä laulojiksi velikulta. Lauletaan ja luetaan sydämmissämme, joka onkin jumalalle otollisin uhri. Mutta tuossa taas en ollut kiuulu, kuohuva ja vaahtova kuin kyrnkoski. Tattes poika vaan, saadaanpas tästä. Kimauta tuosta veli tuomas, ja oikein aika mekosta. Tuomas, enhän tuossa kauankaan huikaile. Juhani, niin hän mies kulattaa. Sellaiset siemaukset saattaa kurkuistamme oikein lukkarin kurkut. Elettiin me ennenkin, vaik ojantakan oltiin, ojapuita poltettiin ja ojast oltta juotiin. Juuri niin, mutta onhan jumannamme ohran ruskeen este. Polttopunamme halkoja tervaskanto, ja allamme on pehmeä olkinen polstari, oiva paini tanner vaikka kuninkaille ja suuri ruhtinaille. Yksi sanatuomas, takas ihan kerran veli aapo sinun väkees ja voimas käyvän jo huikeasti yli juhon, mutta sitä en juuri mielisi uskoa. Kuinkahan tuossa pyörähtelisemme? Koetetaan. Simeoni, alallamme, ja armahtakaa noita kiiltäviä olkiä edes huomispäivään. Juhani, nyt hän ilo parhaimmillansa, aatosta juhla korkein ja pahnoiksi hän on olkien mentävä. Mielyttääkö tuomasta? Tuomas, käyhän tuota koettaa. Juhani, risti painia. Tuomas, olkoon menneeksi? Juhani, esketämpäs, esketämpäs! Aapo, varro poika saakoon tuomaskin lujan kahmauksen housusi kalureista. Juhani, hän saakoon, hän saakoon! Eero, juho, miksi irvistät ja väännät silmiäs kuin herkä penkissä? Voi veliäni, mutta katso et et itse asi häväisen nyt. Aapo, kaikki hyvin. Kenen on ensimmäinen heitto? Juhani, olkoon se tuomaan? Tuomas, olkoon se vanhimman velien? Juhani, seisas sitten kannallas? Tahdon koettaa. Juhani, seisotko, seisotko? Tuomas, tahdon koettaa. Aapo, hele ei aapojat sillä lailla juuri niin. Taisteletäpä kuin uskon sankarit. Juho kimpustaa ja vääntää kuin Israelii itse, ja tuomas seisoo niinkuin Tammi. Eero, koska saarnaa Abrahammi. Mutta katso Juhon suuta ja kauhistu. Pistäisin nyt vaikka teräs puikon hänen hampaittensa väliin, roiskis, ja olispa se kohta kahtana kappaleena. Kauhistumpa, kauhistumpa! Aapo, miesten ottelua vaan. Nousee ja vaipuhan alamme palkit. Eero, kuin urkujen polkimet, ja tuomaan töppeset kyntää laattijata kuin järjat metsäsaharat. Aapo, ei siinä juuri sivälläkkään jakas, olis tämän pinnistys tuolla vuoralla niin iskisiväppe korkkoraudat säkeniä kalliosta. Eero, oikein kultaisia tähtiä lenteellis metsään, ja nouseespa tuosta iloinen kulovalkia, mutta aina seisoo tuomas. Tuomas, oletko jo nytkin nyt tarpeekses? Juhani, heitä sinä! Tuomas, taahdon koettaa, mutta katso nyt niin laattia pyörii. Eero, muista, muista Juho! Aapo, se oli heitto! Eero, se oli Jumaus kuin haaman halkonuijasta kuin isku taivaan tuli vasarasta. Timo, ja tuossa makaa Juhani kuin mallassäkki. Eero, boi, poikajussia! Timo, niin kutsui hän itseänsä pikkupoikana. Aapo, pitää kuitenkin tietämän, miestä heittää. Muista, Tuomas, ei hän ole ihmisen ruumisraudasta, vaan lihaasta ja luusta. Timo, niin, vaikka hän housu jäkin kantaa. Tuomas, turmelinko sinua? Juhani, katso etses! Tuomas, nouse ylös. Juhani, nouse kyllä ja näytän sinulla miesvoiman käsikapulossa. Siinä leikissä voimat funnitaan. Tuomas, eero Haara tuolta nurkasta. Käs tässä, Juhani. Juhani, tässä olen, ja nyt takatas su vasten takatas suo ja ympäri Haarua kynnet. Aapo, ja koska luhkaan, silloin vetäkät, mutta ilman yhtään tempausta. Haara varpaiden kohdalle, juuri varpaiden kohdalle, ei tuumaa kummallekkaan puolelle. Nyt pojat! Timo, Juho nousee ylös, ja kähtää vaan. Aapo, eihän siinä armotkaan auta. Juhani, mene laskemaan olutta, Timo. Timo, onnuthan veli. Juhani, olutta laskemaan sinä rivatun nallikka, kuulitko, vai tahdotko korvilles? Tuomas, biotinko jalkas? Juhani, mitä huolit siitä? Katso oma käpäläs. Mitä koskee se minun, jos korkkoni saappastani? Heltihän se painissa kuin nauriin leuska. Mutta katso itse senä. Näkyy, että voitat minun painissa ja käsikapulassa, mutta tulees tappelemaan. Aapo, tappelus ei kuulu asiaan nyt. Juhani, kyllä, jos vaan tahdomme. Tuomas, minä en tahdo. Juhani, et uskalla! Aapo, tiedä paini leikiksi? Simeoni, minä tiedän sen leikiksi, josta syntyy usein tappelus ja murha. Juhani, Tuomas voittakoon, mutta ei notkista juhani ja tässä kukaan muu. Sen vannon ja näytän miehästä mieheen yli kaiken komppanion. Yksi nappaus, Aapo. Pitääkö skaulukses? Pitääkö? Aapo, hurjapää ilman pienintäkään syytä. Malta malta ja painikaamme kunnon tavalla. Juhani, kirkas leimaus. Aapo, Malta sanon minä. Kas niin, nyt heitä. Eero, juhotan siipolskaan niin kuin poika, vaikka on tuenkin. Juhani, mitää lausut nyt väliaapo? Aapo, että makaan sun allas. Juhani, astupas numeroon, Simeoni. Simeoni, en tuhannen reksin edestä pikkomaan korkeata juhlaa. Juhani, kunnioitettu olkoon joulujuhla, eihän sitä vijattomassa painissa rikota, jos mielemme on iloinen ja sydämme me puhudas. Yksi koetus, Simeoni. Simeoni, miksi kiusaat minua? Juhani, yksi rynnestys. Simeoni, sinä saatana. Aapo, rauhaa hänelle. Juhani, rauhaa. Juhani, kunnioitettu olkoon meidän koettaa, kas niin yksi ainoa kiekauskauluksesta. Simeoni, mene ei helvettiin häjy henki. Minä myönnän, että voitat. Tuomas, sen uskon vasta, koska näen, en luule Simeoniinkaan jänteitä juuri vasikanlihaksi. Juhani, sen tähden tulkoon hen koettamaan. Siinä hän nähdään, ovatko vasikkaa vai mustaa perhua? Aapo, olkoon hän oloillansa ja astukoon esiin toinen uros mieluisampi rynnestukseen. Veli Timo, aina uljas mies. Juhani, haluttaisiko? Aapo, päin tuuleen, Timo, et hän ole koskaan nurru poika. Tuomas, ei koskaan vain aina reipas, aina niinkuin omassa talossansa. En hän urohdat tempausto, jonka hän teki tuossa ainoisessa alakassa toukolaisten kanssa. Saipä hän ensin huomaamatta nupillensa aika nassauksen, mutta siitä suuriakaan huolimatta kääntyi hän vakasti ympäri. Siäppasi seipään miehensä kourasto ja nytpä iski hän takaisin vasten pääkuorta, ja seiväs poikki. Seiväs poikki, että sälähti ja alas maahan lotkahti mies, kuin tyhjä säkki. Niin teki Jukolan Timo, ja minä tiedän, että löytyy hänessä eihän vastusta vieläkin. Timo, tuleppas poika. Juhani, sitä hän juuri mielin, mutta annas, kun kieppaisen pielistäsi kiinni minä myös. Nyt olen valmis. Aapo, ensimmäinen olkoon Timon. Juhani, olkoon niin, ehdimpe vähän puskuttamaan. Timo, kas tuossa. Juhani, ei poikaseni. Tuomas, jotenkin tuima tempaus Timo sinä urhollinen, Timo. Mutta onko svaraa parantaa? Juhani, ei tästä näin vaan mennä. Tuomas, Timo, onko svaraa parantaa? Timo, pitäis olla. Mitä tämä sanoo? Juhani, ei tästä näin vaan mennä, sanoi hyvän mäen kerjäläinen. Aapo, kerran vielä, Timo. Tuomas, onko svaraa parantaa? Timo, pitäis olla. Entäs tämä? Juhani, ei tästä näin vaan mennä, sanoi hyvän mäen kerjäläinen. Tuomas, mutta se oli nykäs, joka tuntui. Eero, ei varaa, ainoastaan hieman ja juuri viettämästi tärähti Juhanin ääni. Juhani, pystysä seison? Timo, koetetaan, koetetaan. Juhani, ventahol, housuni putoo. Timo, mutta nyt sanoi kaitaranta. Juhani, housuni putoo, kuuletko sinää? Timo, kas noin veljeni. Aapo, tuossa komakaa Juhani taas suudellen permantoa. Eero, ja puhalta en niinkuin sonni herkä, mutta jättä ehtii hän vähän puuskuttamaan. Timo, alla nii makaa poika kuin märkä tallukka vaan. Tuomas, mutta housunsa tekiivät hänelle teposet. Aapo, olkoon se sanottu tatuiden nimessä. Juhanin omat housut olivat tässä herraansa vastaan, ja rupesivat liittolaisiksi Timolle. Eero, niin on asia, sentähden kaikki housut pois ja uudistuko on leikki. Simeoni, pidään nyt kitas sinä rääkkä. Annanpa muutoin vasten nokkaas. Eikö olis sinulle jo kylliksi tätä helvetin leikkiä? Eero, no muuttuko on se taivaan leikiksi. Housut ja painat pois, ja painikaat kuin kaksi enkelijä paratiisin pelloilla. Tuomas, Meksi istut hänen neskoillansa, Timo. Olis nyt halkoninpaniis niin pitkin pakarja, että pleikkyis. Aapo, Meksi niin, tämä on painia, vaan ei tappelusta. Eero, onko Timo suutuksissaan? Timo, ei suinkaan, ei suinkaan, mutta sanompa olis nyt halko tai ympyrjeinen telaanin, paniis niin pitkin pakarja, että pleikkyis. Tuomas, laske hän ylös. Timo, nouse Jumalan luoma. Juhani, minä nouse, ja tiedä saatuani housut kiinni taas, on vuoro sinun taas painua alas, ja toisin kuin äsken minä. Minä hän poloinen poika kämäryin allas onnettumuuden kautta, jonka sinä niin vikkälästi käytit hyödyksesi, hunsvotti saapas vedin. Aapo, vihastuminen kauas, minä tiedän, että hän tuskin huomasi housuvahinkoas ennen kuin heitto oli tehty. Sen teki hän tiimenlyksen kuumuudessa poikaparkka. Juhani, sen hän kyllä tiesi se mullisaukko, mutta olettapa kaikki niin kuin korpit niskoillani, vai ei hän tiennyt, enkö huutanut kuin rajamies huikealla äänellä, ventaholle housut putoo. Mutta hän ei siitä huolinut, vaan tempaili kynsinen ja hampainen kuin kissa, mutta istu ja pala, kyllä sinun opetan tästäres käyttälemään onneksesi toisen sylltty housu ja kyllä sinun opetan. Timo, sen tein minä tiimenlyksen kuumuudessa poikaparkka. Juhani, minä sinun opetan saatuani housut ylös ja nälkävyön kiinnikuin nalkitun vanteen. Timo, minä annan palttua koko painille, koska kerran voitin niin voitin, eihän siinä mitään muuta mutinata, mitä kuuluu housut tänne, painissa painii mies, vaan ei housut ja säärykset tai tumisukat. Juhani, kourat kaulukseen taas ja rintavasten rintaa, istu ja pala. Timo, meneenkö mä hänen kansansa tuohon lapsekkaaseen työhön? Eero, mitä hän kysyy vielä? Mene Jumalan luoma mene, koska pääset. Simeoni, älä menestän on minä. Eero, älä mene, jos pelkät ja vapiset. Juhani, nyt ei auta pelko eikä vapistus, vaan täytyy hänen käydä uuteen kilvoituksen ja juuri tällä Jumalan hetkellä. Eero, armahda häntä Juhani armahda. Timo, minkä tähden? Eero, minkä tähden? Olkoon meneeksi yksi pinnestys vielä, yksi tai kaksi? Tersi, vaan. Juhani, tässä poika. Tuomas, koreasti, Juho. Aapo, koreasti. Noinhan tappelei kaksinälkäistä kukka. Simeoni, tappelua, sulaa tappelua. Aapo, järkevästi, Juhani. Simeoni, voi teitä hirmuja, voi teitä hirmuja. Eero, älä hän veljäs runno. Simeoni, aha, aha, johan kelmenee Eerokin. Siinä ovat kalast, joita on keilit. Tuomas, Juhani. Simeoni, hajohan hirtikin te pedot ja perkeleet. Juhani, Potti, poika, sanoi Ryssä. No, miksi makaat siinä ja killisteleet ylös kattoon? Timo, sinä voitat minun nyt, mutta annapas ajan vähän muokata vielä. Sinä vanhennet ja kasvat pikkuisäksi, mutta minä vartun ja voimistun. Juhani, kerran ransistui ja loppuu tämä maailmakin. Saati syntynen ihmisparka. Juhani, kaksitko meitä kaikkia veljeni, mutta nouse ylös ja kulaa naamaa siemausolutta ja tunnusta, että on sinussa pari luotia vähemmen voimaa kuin minussa. Timo, senä ähtiin. Tuossahan makasin rähmäkkäänä alas ja sinä päälläni kuin röyheä karhu. Juhani, saappas tästä saparamatti, kiikka heikin kannusta. Olen siis Jukolan laumassa toinen kovat tosin koettamatta vielä, mutta hei tietäköt, että mäsiäisiä he kuultelisivat koetuksessa. Ja Simeenö on itseänsä tunnustanut heikommaksi minua, mutta pikkusormen mies ei ole Jukolan veljäksistä yksikään sen takan minä. Tulkoon tänne vaikka 50 toukolaista, nyrkivasten nyrkiä, piisi tynnöriä hän minä niskallani kannan ja Tuomas vähän enemmin, piisi tynnöriä, kun toinen vain painon selkääni minua, Tuomas. Mutta mielisempä nähdä lauren ja eeron lyövän painia oikein tiukasti. Aapo, totisesti jotain nähtävää, toinen vakava ja tyyni kuin talven suoja, toinen pikkuinen kuin kerii, mutta niin kuin leimaus, fylkas ja terävä, päin tuulen ja siinäpä ottelevat kärppä ja koiras jänis. En vertaa sinua jänikseen arkuudesta, siihen ei ole syytä. En liikuntoskaan tähden, sillä lauri asteliä kuin seppäköinen kuokka mies, jonka jalkojeja ja kuokkaa käytteli sukkella kelloverkkimahassa. Mutta näyttäispä mielestäni ottelo kuin kärpän ja uhkean koiras jäniksen paini. Juhani, yksi rinnustus pojat, yksi rinnustus tai ristipaini. Lauri, mitä tiimenlyksestä eeron kanssa? Hänestä et saa kunnon nappaasta koskaan, vaan tuolla hän teiska haaroissa kuin kissa, kynsi ja likistelee toisen ohimi ja sen riivatun tavalla, että tuskin voit vetää hengen pihausta rintaas. Niinpä hän teki, koska menneen syksynä painiskeliimme aroniitulla, ja kuka siinä voitti, kuka alle meni, sitä ei ymmärtänyt iivarikaan. Mitäs minä hänen kansansa enää menisin? Eero, en ollut fafempi sinua hius karvankaan vertaa, usko, jos tahdot. Lauri, sen uskon, koska tiedän sinun heikommaksi. Johani, sen näyttäkyyn reheellinen paini. Lauri, mitäs minä hänen kansansa enää menisin? Simeoni, pankaamme jo maatatte villityt. Johani, eita on monta, mutta joulu on van kerran vuodessa, ja sen tähden iloitkaamme nyt. Iloitse sinä jouluhuone, iloitse koko Israelin maa. Tänä yönä tällä hetkellä on tapahtunut suuri ihme Babullenin kaupungissa. Iloitkaamme. Mitä leikkiä löysimme? Syymmekö joulupaistia? Pistämme kyä sikaa, vai sohimme ko suutaria? Simeoni, kas niin, tässäkä vielä uisa koittelisimme kuin vallattomat kakarat. Mene pois. Johani, nuoren miehen naimattoman tämä on tanssia, eikös niin, Timo? Timo. Hihihihi. Johani, eikös niin? Timo, kyllähän se semmoista on. Eero, juuri niin, Jussi kulta. Johani, sanoi ketty jänikselle. Oikein, tämä elämä käy laatuun. Onhan se välimmiten lystiäkin ja nostelee hieman kantapäitä. Tanssikaa me ryssää. Siinä olen juuri Mekkari. Katso kaas. Aapo, antaisko oluemme huimausta? Johani, kumalta naamaas kannua kolmen, niin etköhän huomaa pientä leiskaosta tuolla ylikerrassa. Mutta laula, Eero, koska poika Jussi tanssii. Hellitäppäs. Eero, mitä sortia tahdotaan? Johani, mitä hyväänsä, kun se vaan raikkuu ja remuuu? Hellitä poika, kirkaisee, että multa hirret nousee. Laulassi nää mullisaukon poika laula, koska minä tanssin, loiskin niin kuin pässi. Loiskin aina kalloon asti. Laula, Eero, tahdompa koettaa. Iloit kaat ja riemuit kaat, nyt on meille joulu. Nyt on oltta amme täynnä harikat ja kiulut. Amme täynnä, amme täynnä harikat ja kiulut. Anjenpellon markkinoilla oltta viinaa juotiin. Mustan härienhinnalla nuot kihla kaluttuotiin. Tuotiin, tuotiin, mustan härienhinnalla nuot kihla kaluttuotiin. Jussi pussi jukolan Jussi. Aapo, vaiti Eero ja äläpäs suututa hentä. Johani, laula päälle vaan en minä suutu. Laula päälle ettei mun tarvitse tanssia ilman musiikkia. Eero. Jussi pussi jukolan Jussi. Jussi jassi jauho kuono porsaan pahnan pölytä ja timo, hehehe voi mitää hullu ja lauliletkin. Johani. Laula päälle vaan laula päälle en minä suutu. Eero. Jussi jassi jauho kuono. Minä laulaan ja napsaan vielä sormianikin. Porsaan pahnan pölytä ja sekoläätin lämmittäjä. Jussi pussi jukolan Jussi. Itä meni rantaan kirjoitteli santaan nimen kultansa, nimen kultansa. Kun mä kultani äänen kuulin ensi kerran nähdessäin niin taivaan ilos olevain luulin. Seraphimein seassa. Jussi pussi jukolan Jussi. Muistatko smaja kun mansikka syötiin ja ilo-leikki lyötiin? Frallalalala mansikka syötiin ja ilo-leikki lyötiin. Frallalalala Jussi pussi jukolan Jussi. Älä senä aatoparka Jussi ja soimaa. Sen senä tiedät, että Jussil on voimaa. Jussi istuu lennas, pukinla, parennas. Kaikki me olemme yhdessä hinnas. Frallalalala Vilukselan vitkaja, viuvallan pispa. Syvän ojan sonni ja sylvinen jalli. Frallalalala Syvän ojan sonni ja sylvinen jalli. Frallalalala Voi minua hurjaa poikaa, miks mä itsein laitoin? Taloo mullon kotona ja itsekannan rautoi. Taloo mullon kotona ja itsekannan rautoi. Juhani. Noin, vaan noin, eihän tässä raudat paina. Laula päälle. Eero. Jussi pussi jukolan Jussi. Jussi asti ja oho kuono. Porsaan pahnan pölyttäjä. Sekoläätin lämmittäjä. Jussi pussi jukolan Jussi. Eikö ole jo tarpeeksi? Juhani. Enemmin, karjamatin häitä tanssitaan. Enemmin, enemmin karjamatin häitä. Semeoni. Kukkokin jo hirmustuen kirkaisee tälle Jumaa lattamalle menolle ja jyskinälle. Juhani. Ketaas kiinni kukko ja älä siinä kotkottele. Tuomas. Onhan tuota jo tuossa, Juhani. Aapo. Viehän senusta hengen tuo Jussi tanssi. Juhani. Tämä on rössää. Eikös niin, Eero? Eero. Tämä on Jussia. Juhani. Olkoon niin ja olkoon sitten menneeksi Jussin tanssia parikymmentä loiskaasta kerran vielä. Semeoni. Sinä hurja mies. Timo. Kas noin, kas noin. Hihii, no vies, sen on riivattu. Juhani. Pois tieltä. Kutoin sotken sinun liiskaksi kuin kasaakanhevoinen juopunen markkinaa pokoon. Hii! Aapo. Ompanahka hihnansa löydössä tuolla takana. Pompahteleepas. Se ei pompahtelee ylös, pompahtelee alas. Piestän muuroon hänen selkäänsä ja pakaroitansa. Oh, sinä. Juhani. Lailala. Sepää vasta pöllytöstä oli. Hei hei. Toisen kerran jässani tansahtelin. Kaahtui karjamatin häissä, joissa ei löytynyt naisen puolta kuin kolme vanhaa emmeä, mutta miehiä aika liuta, mutta kas kun Matti prökäsi meille parikupillista muikea kahvipunssia, niin ei sitten yhtäkään muuta kuin löydyt tämän permantapalkki ja me ukot keskenemme. Ja huokaalipa allamme söntinen maa. Emmä rukaat kiittiivät päästymensä koko leivotuksesta. Mehän olisimme tanssittaneet heitä ryysyiksi. Voi sinun peijä kas kumminkin, mutta nyt päältämme vaatteet aina paitaan asti ja ylösparvelle. Emmehän kuitenkaan ummista selmiämme juuri vielä, vaan kuohuvan olutkiulun ääressä ja tervaisen pärinloimuttaessa kertoilemme iloisia satuja ja tarinoita tuolla pärven lempymässä. Kuudenen luvuun ensimmäisen osan loppu. Lukijana Maikki Roadi alaskassa.