 ספר ראשון פרק זיין This LibriVox recording is in the public domain Read by Omri Lerner, Jerusalem ספר ראשון פרק זיין בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים השיר של פגעים שהדלות הייתה אומרת בקבציאל בכל יום היה נורא מאוד בקבציאלים האומללים היו יושבים בטעילים ולא עשו וגם לא יכלו לעשות כלום נגד הדלות הקשה ופגעי ההראים כשהיו מתקבצים בבית המדרש מאחורי התנור לבלות זמנם בדברי שיחה בנייני המדינות ודרך ארץ היו נהנחים ומתרעמים ואומרים שזה העולם ולא הילד רחב כווימים הראשונים בימים ההם היה הכל ובזמן הזה מה שבראשונה היה חך עכשיו אין אוכל אלחך היינו ההחליכורה אבל פיכם יש חילות גדול בראשונה היו הבריות-בריות היהודים-יהודים וחזקים ועכשיו, בעבונותינו הרבים מה ובשעת אמירת מה היו הכל נותנים איניהם זה בזה מחרישים ושותקים וממתינים לתשובה מספקת על השאלה מה החמורה אחד מבני החבורה מתחכך מקמט את מצחו ומשפשפו בעיון גדול מחכך ופותח את פיב ופוהק ובחברו מחזיק בפעת זקנו ומקמץ אחת מהינב מנענה בידו ומגמגם ואומר אין כלום ועד שלא הספיק השני להשיב רוחו אחר דיבורו זה בהדברני השלישי וסומך ידע אבל השלוחה לפני כל הידע מתנועה בכל גופו ופוצא בפצח משונה כבר סמך ואומר שימונה רבותיי ואספר אני לכם עכשיו אומר אני לכם עכשיו ימות המשיח עוד שובה זו מתקבלת ברצון כולם מתלהבים וכולם פותחים את פיהם ונושאים ונותנים בדברי נחמה לעתיד לבו תחילת דיבורם בעניין זה ככה אלף שישי זה הוא יום השישי להקדוש ברוחו הוא לפי החשבון ערב שבת אתה אחר חצות ויש לנו כל הסימנים שבין דוד בה ומשיח יבוא במהרה בימינו שערי הפרנסה הרי ננהלו והפרוטה חלטה מכיס חוצפה יסגי ונתרבו עזי פנים ביהודים נארים ירהבו בזכנים נקלים בנכבדים וועל הכרס יומר חכם אני גברה רבה אני כזה עוד חדשות מתחשות בכל יום הוא מלחמת גוג ומגוג הלא ממשמשת ובעעה בעניין גוג ומגוג מעריכי לספר נאמרו בו אחד נוטל את הספר אבקת רוחל פותחו ונותן אצבעו בו וקורא בסירוגין באוזני חבריו דברים שמחים ונעימים אלה האות השביעי הקדוש ברוכו בעל נפלאות עושה מופת בעולם אמרו שיש בירומי אבן של שיש דמות נערה יפת תואר והיא אינה עשויה ביד אדם אלא הקדוש ברוכו ברעה כן בגבורתו ובאין רישי ומות העולם בני בלייל הוא מחממים אותה והקדוש ברוכו בורה בריאה ויוצר בה ולד והיא מתבקת ויוצא ממן הדמות אדם ושמו ארמילוס השטן אורקו 12 אמה ורוכבו 12 ובן שתי עיניו זרת והן עמוקות אדומות וסער ראשו כצבע זהב פעמי רגליו ירוקין ושתי קודקודין יש לו ויבוא ויומר, משיח אני אני אלוהיכם מי יד יקום נחמיה בין חושי אל משיח בן יוסף הוא 30 אלף איש עימו ויעשו עימו מלחמה ויערגו 20000 ומי יד יחרי אפו של ארמילוס ויקבוץ כל חילו ויהרג משיח הדונאי ואתה יצרה לישראל שלא הייתה כמותה מימות העולם עות השמיני יעמוד מחייל והתקע בשופר שלוש פעמים תקיעה הראשונה יתגלה משיח בין דוד ואליהו הנביא לאותם הצדיקים שנסו למדבר והישמעו כל ישראל את כל השופר וידו כי בה הגאולה והתקבצו ויבואו לירושלים והקדוש ברוך הוא מוריד אש וגופרית מן השמיים מייד ארמילוס הראשי עמות הוא וכל חילו העות התשעי יתקע מחייל תקיעה גדולה והיחיי הקדוש ברוך הוא המתים בירושלים וילך משיח בין דוד ואליהו הנביא בשביל לקבץ שער ישראל הפזורים בכל ההרצות ושרי עומות העולם נושאים אותם על כתפותיהם ומביאים אותם להדועה העות העשירי תוקר מחייל תקיעה גדולה ויוציא הקדוש ברוך הוא מנהר גוזן ומלחלך וחבור ומארי מדי כל השבטים ויבואו עם בני מושה היהודים האדמונים באין מספר ובאין שיעור כגן עדן הארץ לפניהם יהודים יושבים ואתרותיהם ברשיהם וניהנים מזיב השכינה וסמחת עולם על ראשם קבציאלים שומעים את כל הגדולות והנוראות האלה הוא מתלהבים ודמם מרטיח אצל התנור מרוב עונג והנעה ונחה עליהם רוע גבורה והם נכונים לסאת קשת וחיצים ולבואו לעזרת עדונאי בגיבורים ובשעזור מדובר נכבדות גם בסעודה של לבייתן בשור הבר שומר ואותם העבזים השמינים של רבה, בר, ברכנה אף הם עולים על השולחן ביקערות זהב צדיקים אוכלים ושוטים ולוכחים רשיץ בעותיהם הנותפים שמן שיורד על הזקן ועלפים מדותיהם קבציאלים שלנו שהם ראיבים וצמאים ושוקקים מלככים בלשונה מצפתיהם ובולעים את רוקם ממהחל תעבא זה ובביתנם הריקה כל כך חלילים נשמע והם מתחכים ומתקרצפים ונענקים ובשביל יחבוש את יצרם ותעבד האכילה דוחים את הלבייתן ועוסקים להתתה במילי דאלמה בתברי המדינות ותחסיסי מלחמה שמחזיקים את עצמם למומחים בהם וממצאים אייצות נפלאות וחידושים וסברות משונות מפת הארץ כולה היא לנגדם על פיסת ידיהם ועד שבריל וסיאתו מעמידים את חילו של קירה על כף ידם ואת חילת תוגר על אצבעותיהם הוא רצועת ים האוקיינוס או הנהרפרות על קו החיים ביניהם והמלחמה הקשה עוסק ליזר בסיאתו בשרי מעלה של האומות הללו הוא מוכיח מתוך רשי ומדרשי הגדה שאין הקדוש ברוכו נפרע מן האומה עד שנפרע מסר שלה התחילה בריל רוצה להקפוץ ידו כלומר, ייפול התוגר וחיל עולה תוך הים ועמד ליזר וצווח המארץ אתה ברילי נכדי תרחדך שר של עדום הוא עתיד לנפול כמו שכתוב שם בפירוש ומי שהוא בור ואינו יודע ישתוק ולא יחווה דעתו במופלם ממנו בריל כועס ואינו מוחלה ללבונו ומה של ליזר אומר מהתה הוא אומר להפך, להחיסו כשהגיע למשל המונם של השיר הישראל וליזר התחיל מתעסק בזה באמונה משער על פי יושר רכושו של איציק הקיסלוני לשני מיליונים ושל רבי קלמן למיליון וחצי דינרים התעקש בריל ואמר הדרבה היא פחם סטבר לא בשביל להפסיד בזה לרבי איציק אלא לפקוע בליזר ויצאו מזה שכסוכים גדולים ורבתה המחלוקת בין הקבציאלים הללו מסיים לליזר והללו לבריל ושני יצדדים מחיסים זה את זה ובאים בתענה ואומרים עתו, ממון, איבקרו הישרנים שבבני החבורה באים ומחרים ביניהם מפני השלום ואומרים שימו נורא בותנו הודו לבריל לרבי קלמן ויודעו לליזר ברבי איציק יש פשרה בישראל תנו מיליון אחד 750 אלף דינרים לרבי איציק מיליון אחד לרבי קלמן כמדומלי שכחו במידת היושר שני הצדדים יהיו נוכים מזה ליזר ובריל היו שהם משקע להמסובבים בחם אביונים אנחנו צועקים ליזר ובריל בכל אחד אין לנו אפילו פרוטה אחת אין בכך כלום אומרים להם השמש מיקיף תנו לא משקול כשבי העניין לספר ברבי יוד לקבציאלי היו כולם מעקמים פניהם כאילו הם מעיינים בזה והכול אמרו פי אחד שרב יהודל אינו אשיר כל כך כמו שהוא בר מזל על נתי שלוט בואי נבישה אבל מתנימה אינו אשיר כל כך כמו שהוא בר מזל בדבר זה נחלקו הדעות יש אומרים כי יהיה מילייה ונביא משלו האחמנות לרבי שמלכי באותה שעה ונתן לו קיס של אור והכסף כנח על נובע בקיס ולעולם אינו מתרבה אלא עד כדי למלותו לא יותר ויש אומרים לא כך היה דבר אלא טבעת המופת ושם המפורש חקוק בה נתן אל יאוע הנביא לרבי שמלכי טבעת זו שהיא נותנת לאדם כל מה שליבור רוצה הוא בפירוש הזהיר על יאוע הנביא את רבי שמלכי שלא יהד דורש מהטבעת לעצמו יותר מדי אלא מה שהוא צריך לגופו אמרו בעלי הקיס לבעלי הטבעת לא ועוד הפעם לא לדבריכם הרי בשעת דרישת רבי שמלכי בטבעת המופת היה יכול לדרוש ולומר מי רעצון מלפני הטבעת שיבטל אל יאוע הנביא רצונו מפני רצוני ויהיה דורש לי טובה מרובה שתהיה מעטה הראשות בידי לדרוש כמה שלי בי רוצה לדרוש אוי סיימו בהנחמים כאלה בהם ילמלא אנו זכינו לטבעת המופת יודעים היינו ויודעים מה לעשות לכיוון שבעלי כפיס התחילו נהנחים נתפלו להם שער בני החבורה היו כולם נהנחים נהנקים ואומרים וי וי השעות שעות רעות צרה וצוקה ופגעים רעים מסביב אין ניצב את החבולה אלה תבט המופת לבד וואי לנו אין מחייה פרמסה ואפילו אם יהיו תוקעים ומטריים על צרותינו לא יועיל חלום לחיות בזמן הזה אי אפשר אלה בניסים ונפלאות ואנחנו אוי לנו לא נדע מה נעשה סוף פרק זיין בספר הראשון בספר אמק הבחר את מנדלי מוכר ספרים ספר ראשון ברק חט This LibriVox Recording Is in the Public Domain Read by Omri Lerner Jerusalem הר שלי שלנו שכל ימיו היו ימי צר ועוני שהוא נער ודמב עדיין רותחים שנפשו המדוקה והרצוצה בלא את כציפו נאחזת בפך ומבקשת לרווח והצלע הר שלי זה כיוון ששמע אותה השמועה על טבעת המופת איך זיק בה בדעתו והיה שוגה בה תמיד ריבונו של עולם היה אומר בלי בו תמיה אני למה כל אדם ישראל בני ברתחה לא יזכה לטבעת מופת זו לשעבר כשרצית הריינתת להמחב בני ישראל מן במדבר ואופות שמינים פרחו מעליהם לתוך פיהם ומין מסה להרוצת עליהם לצמאם ויהן נראה לך ריבונו של עולם גם עכשיו כאילו יהודך ההם במדבר מקום נחש ושרף ועקרב ועשה עםיהם ניסים ונפלאות ער של הצפה בהספקלריה של דמיונו קמה מעלות טובות לטבעת המופת על בעליה וחמה גדולים מעשה כשאומרים טבעת טבעת יהי רצון מלפנאיך שיגיעי ניקח וכך מיד באים אותם הדברים המתבקשים בלא תורך והגיעה ואף בסיפורי מעשיות היה קורה מצאת עברי נפלאות הרבה שנעשו בעולם על ידי טבעת המופת ולחשים ונשתומם עליהם מאוד היה קורה למשל איך מן אדם פלוני דעה על כנפי רוח אחד ופרח לו עםו על הרים ובקאות ועל יערים וסדות עד שבא לאחד מייעי הים ושם פלטין גדול מבקרות וחמה וחמה חדרים וסגולות מלחים בו כשנכנס לטרקלין ראה שם שולחן ארוך לפניו וחיליו מכילים שונים ומתות זהב וחסף קרפס ותחלת ואין איש בבית אין גם אחד נוטל בחור זה את טבעתו ומלחש ואומר טבעת טבעת הרי אני רוצה לאכול ולשתות הרי אני רוצה כך וכך רוצה רוצה ורוצה מייד עלמות יפי פיות בנות מלחים בעות אחת יפה מחברתה ממשבצות זהב לבושענים תחשיטים יקרים אבנים טובות ומרגליות בעות ומחזיקות בו בבחור זה החליל מקל לפניהן ובעלי השיר מנגנים בטרועה והן מובילות את הבחור לבי מסותה בזמר נעים שם זולפין מים על אבנה התנור ומפיקין אהב אל הרבה והוא מחליץ עצמותיו ומזיע על גבי ההצטבה העליונה של שיש מבית המרחץ יובל בשמחות וגיל בתוף ובכינור ובצמדיל להתרקלין והמשתם התחיל עובה על הסדר דגים ומרק דייסה ולפת ויהן צימוקים רב כיד המלך ודודנו הבחור הזה אינו מתאצל ואוכל ושוטה בכל פה וליבור טוב עליו לאחר הסעודה מחבדים אותו במכל ומרקדים ומתעלסים בטענוגים הכל כדוואי מה שאין הפה יכול לדבר טבעת המופת הייתה כמסמר נטועה במוחו של הר שלי בה היה מהרר תמיד וגם על משכבו בלילות לא היסיח דעתו ממנה מה שטבעת המופת מצוים בעולם לא היה מפקפק רגע אחד זוהר עילמד מפי השמוע וקבלהי לו גם מעביב ואבא הרי יודע הרי כל הדברים מה למעלה ומה למטה בגן עדינו וגיינום וכל המעשיות על בעלי שמות ושידים ומחשפים וחיוצה בהם מי קיבל אותם אם לא מעביב עכשיו אם יהה כופר חס ושלום בעיקר זה שאבא יודע העך יתקיימו כל אלוה הדברים המסורים לו ויהדותו מה תהיה עליה עד שהר של עינר לא היה מבקש אלה זו בלבד מי ייתה לי את הבעת המופת הייתי מנחש בה ואומר יהיה רצון שתהליה חילה חלט לכם נקייה בשר ופשתידה שמינה גם בימות החול מפני שבאותם הימים היה רעב תמיד לא עליכם ומאכלים ומאכלים עריבים אלה לא ידם ימיו ולא על תעלדתו שהם מצויים בעולם ועוד אחת היה שואל יהיה רצון מלפניך הריבונו שלולם שכל החדרים והמלמדים עם הסידורים ביחד כולם כאשן יכלו מהרה ולא יישאר מהם כל זכר מפני שנפשו קצה בחדר וברבו רב החובל אבל לאחר ימים כשהתחיל מרגיש בצרכים אחרים נתחדשו ובאו לא גם משאלות אחרות והיה דורש לו מטרוניטה בת מלכה נעה ובית מלא כל טוב איזים שתיים ופרות שלוש ובת מלכה אהבת נפשו באותה שעה היה ייצרו מדמלו ביתמות בילה בתולה גוצה עוברית בשר לסתותי המלאות ועדומות ראש חותמה מזדקף ועולמאת והנה השחרות כגחלי אש אביאה בן ציון בעל צביע שמזגג הוא וגם בניי במקצעת כלומר מבין ויינו עושה במלכת הבניין בית תירתו היה שמוך לבית אביב של הר שלי הוא שכינו של אדם בעיירות קטנות כאחד מבני משפחתו וקורבתם פעמים שהיא מרובה מקורבת אנשים אחים בעיירות הגדולות השכינים במושבות ישראל הקטנים אחד יודע מה שנעשה בבית חברו ואפילו מה שבקדרתו הכל גלוי וידוע לפניהם זה עורב לזה צופה ויודע סטרב מאין הוא בא ולאן הוא הולך וצייטו ובאו ישמור תמיד הם מתקוטטים ומתפיסים וחוזרים ומתקוטטים מפני השלום השכינות משכימות זו לפתחה של זו ושעלה אישה מטריעותה הכלי בית קפות למעך הלך הלב עריבה ומדוחה וחברה גם קד מים וביצר וחי יוצא בה אלה נמלכות זו בזו בעריגת פוז מקאות שיעור הקיוון וחמה בתי נראים ואיך לגומרם מחדדות זו את זו בדיני תיגון פירות ומעשה מרקחת בהלכות כלעת הכלה על יום טוב וניקוד לחמניות לפורים ופעמים אישה מביאה בידה מעפה תנור רקיקים משוכים בשמן צפיחית בדבש מעשה ידיה להתפער וחברתה מבהרכת אותה שתחייה ותעריך ימים עם בעלה ובניה ברוב שלום ונחת ותזכה לאפה צפיחית בדבש גדולה מזו מאה פעמים עם ירצי השם במחרה בימינו אמן עם הושל הר שלי ועם מה של בילה חיו בשלום יחדיו כדרך השכנות מתקוטתות בבוקר ומתפיסות בערב והר שלי בילדותו היה חבר מאמן לבילה ומשכה כמה בכל עת היו דצים ומשתעשעים בחברת ילדים וילדות מרקדים יחייפים ברכובות ודשים בשעת המטר בתוך צינורות המים מחזיקים זה ביד זה ומקפצים ומזמרים שיר הגשם שהתינוקות אומרים בימות הקיץ גשם וחמה ברה הקלה הנה הרה מה ילדה בין ומשמו מוי שלי בילה אמרה פעמים בשחוק הר שלי במקום מוי שלי והר שלי אף הוא שחק ואמר במקום הקלה בילנו בילה ידע הרבה מעשיות בגזלנים ובמחשפות ובמחשפים ומעשה ברבן וברבנית וכל פעם שהייתה מספרת היה הר שלי שוטה בצמאי דבריה והן אוכל שיש כלום הבטולה בילה קירי ובן ושמעון חבריו אבל לאחר כך כשהר שלי התחיל לומד גמרה הוא מתחיל מתבייש מפניה והיא לא יודע בעצמו על מה ולמה בושה נצנצה בו פתאום הוא מתבייש על כוכב ובאותה שעה שהוא מתבייש רוצה הוא דווקא להסתכל בהמירחוק רוצה הוא להסתכל מרכין ראשו ופניו מתאדמין אפיר רואה את מן הגב עם המשונים הוא מתחילת להתבייש ושניהם משתדים להשתמת זה מפני זה אלא כל מה שהר שלי משתדה להשתמת מפנהה לבוא משחו אליה ביותר כולה היה ערב לו ככל זמרה דיבור אחד יוצא מפיה וחייתה נפשו וכל רמך עבריו כסבור הוא שאין טובה ונעה ממנה בכל העולם אפשר מתוך של המדהר שלי בנער אותו וידע שעשור לו לאדם מהישראל להסתכל בישה היה ייצרו מתעורר ומסיעות דווקא להסתכל בביילה ומתוך שנסתכל בלא ברשות כבימי על דותו בגניבה היה מרגיש בהבתת אינו טעם משונה של מים גנובים ומההי טעמה התחיל לי בו מהרהר והיה מהרהר ומתבייש וכיוון שהגיע שעתו של הר שלי לבוא באנשים בעין הקבצעי לי מגדולים ראה אותם שוממים ונהנחים ומרבים בכל יום תחינות ובקשות למי שעשה ניסים לעבותנו שיעשה ניסים גם להם ושמה מפיהם אותו המעשה בתבת המופת והמירת יהירצון שכל אחד מהם היה אומר איל מהלי זכה לתבת אף הוא אמר בליבור מי ייתן לי תבת המופת ושאלתי לי בת מלכה כלומר ביילה העניות והשפלות בטלה והיסורים מרגילים את האדם לתקוות ודברי הוואי שלא כדרך העולם אדם כשהוא נתון בצרה וחייו חיי צער מצפה לישועה על פי ניסים ונפלאות ומי כ היהודים הקבציאלים עניים ושפלים ומדולדלים בכל הארץ צערות הופגעים יש להם רב כל מיני פורענויות בהוכשם ופני הרי גם כן יש להם מעין עבודה והסקי פרנסה ולפיכך אין כאן תם הכלל אם במשלות ליבם המופלגות ובריבוי הגדותיהם המשונות עלו למעלה ואין כמותם בכל בעי עולם מספר צערותיהם היו משאלותיהם ואת להרבות שיחה היו להם הלילות הבהירים בקיץ ולילה אחד יבוא כאן במחזה ללמד על שער הלילות הבתים פתוחים אין אורנר אוכלים סעודת ערבית לאור הלבנה מברכים ברכת המזון והמונים-המונים מגיחים ויוצאים כינמלים מחוריהן גברים בלא בגדים אליונים אלא קטנים ובטלית קטן נשים שם לא תהן התחתונות בלבד לאורן וחוטון תהן אינן פרופות הילדים חשופי שט ואירומים חבורות חבורות של שכינים משתתחים ושוכבים בחוץ בחורים וגם בטולות זה קינים עם נערים יחדיו קווי פז מנוגה ירח בוקעים בין גגות בתי חומר יורדים ונמשכים על בני החבורה והולכים ומתרבקים ועולים ומפזזים על הגדירות וטופה נהרה על חתול מטפס שם ומשחר לטרב ועל פרות רבוצות באמצע הרחוב ומעלות גירה מחשקישות בזנבן וחובטות את עצמן על הירח ועל השוקיים ומתענחות וגונחות מקרב קריסן הקפציאלים שוכבים שערכלה עוסקים כל אחד בשילו מפעקים ומתעדשים מבריחים את הפרושים ומתחכים מחרישים ושותקים נשים שדברניות הן פותחות את פיהן ראשונה ומפתפתות על סעודתן בערב זה זו אומרת הדיסעה אצלינית סתמכה היום יפה עד שהייתה ראויה לעלות על שולחן מלאכים וזו אומרת והקתניות אצלינית בשלו כל צורקן עד שהיו נימוחות בתוך הפה ואחת בסורה בפיה ומספרת את רוב אושרה את המציאה שנזדמנה לבשוק צנון גדול כגולגולת שם התברך לקנותו בפרוטה ממנו אכלו בני ביתה היום בבוקר גם בערב ועוד נשטיירה חתיכה גדולה למחר הדיבור הולך ומתגבר בכולי קולות דקים ודקים מן הדקים ומשונים הגברים קובשים לעתתה דבריהם ואין עונים לינשיהם ברצון אלא בספה רפה ובגמגום כדי לצאת ידי חובתם בלבד הם מתאפחים על קבם ומתפרק קדים נושאים מהרומניהם וצופים בזוער הרקיע ומתחילים בשיחה ארוכה על כל מה שנעשה שם בשמי השמיים הירח עולה ועומד בגובה מרומים מעל רשיהם והם מסתכלים ורואים בו צורתו של יושוע מתלהב וקורה הנה אחותם הנה העיניים עיציק ובריל שנייהם אסטרולוגים וחקרנים כביכול מראים בעצביותיהם על האלפה ביתה של הכוכבים במשמירותיהם ברקיע וחולקים בשתי האותיות תווחת ומקרישים זה את זה הושער בני החבורה נושאים פנים לשני החקרנים או שם להם וכל אחד ואחד מראה בעצבאו ואומר כדבר איך כן הוא רואה אני רואה הראה בנחמה שאני רואה עוד הם מדברים וירוח לבשה את יהודי אחד והוא תוהה וקורה בכוח אוי מערבו הכוכבים שם במסילותה מצחות מחלב יהי רצון מלפני הבינו שבשמיים שיתן לי כך אדומים כמספר הכוכבים אישות תשעה בעולם אני מעוריד לו השער בזול כל כוכב בסלע ומייד קופצים אחרים ומורידים השער עוד יותר שניים חמישה עשרה כוכבים בפרוטה ובשעה שהיהודים נושאים ונותנים מחשבים חשבונות ומונים מפקיעים את השערים ומורידים עד הדיותה וזונה שוב ים של הכוכבים במיקח וממקר יושב לא מרחוק אצל אנשים שם לצחד ואומר לפניהן מילי דבדיכותה אנשים מעכמות פניהן ואותמות אוזניהן כמתרעמות על דברים שאינה מהוגנים ותוך כך הן שומעות ונותנות כולן בסחוק גדול מילדים אינם יושבים בטילים מועכים זה תפוח הכיוו של זה וזה תחת בית השכי של זה ומתגנבים וסוטרים אחד על ראש חותמו של חברו בחשי, כאילו אחר יד בהלכות הם עשתו שואג בכל והסותר פניו פני איתם כאילו אינו יודע כל צעקתו של זה מהו הוא גוער בו וורמר הימאות ועל ללות את ילדיהן הלוואי שיסתם פיכן ועגב ידן איתויה וצורמות אותם באוזניהן והאהבות מתרגשים ועוזבים את מסעם ומתנם בצבא השמיים ומביטים לארץ אחד ילק פורח בא ונסתבך לו בזכנו ואחד יתוש נשחו ונחבבי פעת ראשו שישי מפרכס בידיו וברגליו מפחד וצועק ביי ביי מן שרץ זוכל מתחת לחלוקי על גמי על גמי פרה אדומה קרסטנית וראה אבטנית שנדדה שנתה הולכת יחידית בצידי הרחוב ולוחכת ירק עסב שם הוא שמגעת למרבץ היהודים כאן היא מחזרת כלפי כבודם ועושה בפניהם דבר שלא כמנהג דרך ארץ כולם מתעוררים עליה בתר עומד מבזים אותה ואומרים גשי הלאה, היידה, בהימא והיא ממהרת להנצל מידי יהודים וואורחת לה למקום מנוחתה אותה הפרה גרמה לסיכר חווה ושאלות הרבה נשאלו עליה פרה זו של מאהי כמה חלב היא נותנת ושוביה של הפרה כמה ופתאום בת כל יוצאת מבין החבורה ומחרזת ואומרת שימון הרבותיי כל בהימות קבציאל בהימות גסות ובהימות דקות יחד בכמה אתם שמעים זה אומר כך וזה כך וכך ובה אחד ואומר בתמיה כליצד מעריכים יהי רצון שיהיה לי העודף על סכום המעות מקפי שאתה מעריכים ויהיה רוד שילד הקבציאלי במקומינו וכיוון שזה פתח ואמר יהי רצון, התחילו כולם אומרים יהי רצון והשעה שעת רחמים ורצון ובקשה טובה וברכה לכל הקבציאלים היהודים איש נגע לבבו עוניו ולחצו והכל מבקשים ושואלים עד שנילע לשונם אחד מהם נפנמנם תוך רוב הנאה וכל תרועת נחיריו נשמע למרחוק אנשים דוחקים בנשיהם ואומרים נלחה למנוחתנו ואנשים מסרבות כביכול ואומרות מה טוב ומה נעים ערב זה כל הלילה תחת כיפת ערכיה זוג חדש אחד עומד והולך לו מיד ואחרים שוהים ומעריכים בתענות ומענות עד שפתאום קפצה איזה אחרת שנערים פרועים הראישוה על משכבה בפתח בית בעלה והריצו העמירי ובצע הם רוצים אחריה והיא הרצה בהולה וקופצת לתוך חבורה נכבדה זו והנה מהומה והמולה כולם מנהר והתזקן טף ונשים נכפזים ביראה ובחס ורש גדול ובורכים ונפטרים זה מזה בלא ברכה סוף פרק רט בספר הראשון בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוחר ספרים ספר שני פרק א' ספר שני פרק א' בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוחר ספרים אם יססחר חמור מדאוריתה גדולי בני ישראל משולין כבהמות לפיכך אין להתמוה על מי שאומר משל למה ישראל קטן בין 13 דומה לעייר בין סוסי שהגיע שעתו לחנכו בעבודה העייר הזה כשהוא קטן קופץ וברץ אחר הקרון שאימו העלובה מושכתו בכל מהמצאי חוכה רואה אותה מוקה ומעונה ובעבדות והיינו חושש פרח הופשי זה דוהר ומקפץ לו כנפשו מגבי הזנבו ועץ ברגליו ועד שהוא בעצם תומתו נהנה ושמח בעולמור נותנים עליו אףסר ורסם ועוסרים אותו בעבות ההגלה לצדה של אימו השומעימה היא מהוררים אותו בשבת מוסר נהג ולך ידווה הלב מראות בצערו של זה איך פתאום בעידו קדמו הוא ימי עוני איך ייסע עול בנהוריו והוא קוריה וקורס ונהנח מהעבודה קשה אוי לא ואוי לנפשו בין 13 שנה והוא בער מצווה אייר בלום במתג ורסם ואינו עוד בן חורים הנה ראשו וזרועו הקחושה אסורים ברצועות עור כעבותים והוא מתחיל וקורה לשם ייחוד מתחילו רחימו ואומר שחושה וחחותיו כולם יהיו משום אבדים לעבודת הבורה ארסתיך לי לעולם ואני לקחתיך לי לעבד עולם אומר הרש שלי מקרא שכתוב ומכוון לבוא לפירוש המילות בשעת קריכת הרצועה על אצבעו עוד קריכה אחת ועוד הפעם וערסתיך עוד קריכה אחת ומוסיף וקורש לשיט וערסתיך לי באמונה כן ארסתיך לחיות כל הימים רק באמונה וידעת עד הדונאי ותדע לך ותדע את אלוהי ישראל שלנו לא ילד אתה עוד הר שלי אומרים להורב דברי קיבושים שלמו ימי על דודך הגיעה השעה שתדאג לאחר איתך השתדאליות איש ולהגיעה לתחלית נרצה קום עייר פרע וצלפו עלך לח ומשוך בעול לאכול בעצב לחמך ולסבול ייסורים ואינויים קשים איתנו יחד שתי פעמים מזל טוב לך ילד מסכן ביום שנעשת הבר מצווה מזל טוב לך בעול עבודת הבורי ומזל טוב לך גם בעול דרך ארץ שחך ימי ילדותך ידך הרי עשורות הרכן רושך וחוף גבחה הרי עשור לך להלך בכמה זקופה היא ענק דום והיא ענך בשברון לב ומותנאים ודאגת ופחדת כל הימים ובשביל שהר שלנתברך בכל דק וערב ביקש אביב זאת זכורה במתנת חלקו זו ולהשתמש בכל בנו לתחליט פרנסתו רצה ליזר ינקל שיהיה הר שלי מסיוע כמשורר בימים נוראים באותו בית המדרש בחיסלון שהוא בעל תפילה שם כמה וחמה שנים והר שלה הרי נעשה בר מצווה לאחר שבת נחמו בו בזמן שבעלי התפילות מתחילים מכינים עצמם לתפילת ימים נוראים בזמן שהם בודקים את גרונם ובוכנים אותו בפירקי שירה באותו הזמן שכמה פיוטים ותפילות לראש השנה מתנגנים בכל בוכים בלילות ונשמעים למרחוק ברחובות ובשבקים לא הזמיר אוף מייטיב נגן זה המסמה החלב הבויות בן גינותיו לא הוא נעים זמירות ישראל לא לנו יהודים לא לנו ישיר בעביב במספירה שיר ידידות וייעיר בלב רגשי חשק רגשי נועם ואהבה חמדת ישראל הוא בעל התפילה הוא ישיר לו שיר אדונה עם שירי ציון ורחשי אהבה עדן יעיר בליבו בתפילת אתה זוכר ובדברי נבעים החמודים אהבת יהודי רוחי ולא בשר אהבה קדושה שאין לפני הגוף ודמות הגוף והוא נושא נפשו ונמשך בכל הגיגו ומחשבותיו לאלוהי ישעו וחבודו לשכינת אוזו בגובה מרומים קורא מרדונאי מירים בעל התפילה בכוח, קולו וקורא וכל העם שומעים ומאמיקים לחוון בפעירו שמילות זכרתי לה חסד נאורייך אוי, כנסת ישראל זוכר אני חוץ של חסד שהיה משוך עלייך בימי אלומייך אהבת כלולותייך את האהבה האזה כשהעברתי עלייך נעיתך את דודים לכתך אחרי במדבר והפרוס כנפאי עלייך והלכת אחרי לטייל אימי ולהתייחד אימי במקומות נשכחים מני רגל במדבר עם רי נועם אלה לוקחים את נפש היהודי והוא מתלהט ומתנד פורס כפיו למרום בטחנונים וכל עצמותיו ארכם חריבוני דודי ועלוף נאורי ועוד לא שווה רוחו אליו וועל התפינה יחלל קולו וייקרה בגרון הבן יכיר לי אפרים אפרים בני יכירי וההובי עם ילד שהשועים מסוסי ומחמדי כי מידי דברי בו זחור הסכירנו עוד כל מה שאני מדבר בו יותר מתגעגי העניאליו ומרבה לזוכרו ולספר בו עוד עוד ועוד על כן אמו מעי לא על כן צר לי ונפשי וביתני לא כחלילים כחלילים ייהמו רחם הרחמחה נעומדונאי הסרחים האי אמר מרחמחה והיהודי כילד קטן משרבב ספתיו דים עתו הלכיו ומתגעגיה והומה בכל בוכים אוי אבי אב הרחמים אוי אוי אבי שבשמיים ולפיכך מתכנסים מכנות מכנות יהודים כדבורים בהריכן דבש ועומדים אחרי הקוטל והחלונות של בית ליזר ינקל בשעה שהוא מתלמד בניגון ונתנת תוקף הפזמונים ליזר מתאים את הטעיבות ומסלסל בגרונו האמק קולו והגובה למעלה עובר מכל אב לכל דממה דקה והר שלי עונה בכל דק להפלי שנייהם עושים מלחתם בכל כוחם ומזיעים וכולות משונים יוצאים מפיהם בראש גדול פעמים הם משמיעים כולם ובאות זה אחר זה ופעמים מנגדים בבת אחת ושנייהם כאחד בסלסול מסלצלים ליזר ינקל יריד בשיחו והתחנן כבן צעיר ופתאום יין הום בנהימה משונה מעמיד פניו כמבקש מענה והר שלי פוצפה ומשיבו בצלצול טרועה הגרונות צרודים, מהגים מפצפים ומזמרים ובמבמבמבמבמים והיהודים העומדים בחוץ שומעים ונהנים כך מנגן הזמיר הקבציאלי ונותן זמירות בלילה ושניים שלושה ימים קודם סליחות ומשתתק ומזמין עצמו לדרך בזמן אחד עם ציפור דרוע אוכנף רננים ושאר האופות הנודדים למרחקים למקומות החמים בחרחי הים והוא עם הר שלי לחיסלון לבית תפילתו שם שקט ודממה בתוך היר מתחילת ימי הסליחות כדממה זו השורה בקבציאל ביום השבת בשעת משקב הצהוריים לאחר הסעודה ודממה זו מטלת שם עצבות וערוח כה העיילות עומדות בחובד ראש תוהים והעבלים ומרעם אינו כבטחילה ניד ענפיהם הוא ספוק כפיים ולחישתם נהי בחי המרורים אין קטעם רחמניה על בני הקיינם והיא עזובה ושוממה מקום זה מקום גילה ורינה תרועה ומכול וכל זמרה בכל פינה אתה הוא נעזב כבית עבל דומייה מסביב הכן משולך נדדו הציפורים הנהבים והנעימים אינם עצי היר עבלים ופניהם נזעמים גם השמיים לובשים כדרות והכול שם זוהפים סב עומד היר כאילו חש עתידות לו שיציאה ציפוריו אינה לטובה קרוב יום עידו עוד מעט והחורף עם קרתו וקרחו ואמרוח צפון רעה מביתו והוא שר וזהף שקט עוד ממה בימי הסליחות גם בקבציאל השורה עתה בסבחי היר זז ליזר ינקל ממקומו זז ואימו הרבה מבני עירו והגלה גדולה תאונה כל מיני סחורה חיה אנשים ונשים בחורים ובטולות ועלמות אין מספר יצאה מקבציאל כפעם בפעם והלכה לחיסלון לבקשם מחייה וחלקלה קציאל חששה את היום הנורא החורף מתרגש לבוא עליהם וירבו עצבותם וצורכיהם הסקה והלבשה ואכילת מזון עבר קציר קלה קיץ שאפשר להתקיים בהם במיני ירקות ולסתום פי הקייבה הבעה עליהם בתענת האכילה ביצנון וחזרת בקישועים ובצלים והראה לתוב הזן את העולם כולו מפרנס ומחלקל מכרני רעמים ועד ביצי קינים הוא שמקדים ואומר לאופות השדה אופו ובקשו לך מזונות שם במדינות הים החמות וליהודים הקבציאלים לחוק הבצנים ובקשו פרנסתכם בחיסלון סוף פרק א' בספר השני בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פרק ב' This LibriVox recording is in the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שני פרק ב' בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים מי שאינו יודע כמה חביבה הנשיאה בקרון לילדים לא יידע שמחה תהר שליה הגדולה כשהגיע שאתו לנסוע בפעם הראשונה הוא ועביב ואימו גם יחד עניה זו אשת ליזה ינקל אף היא נגררה אחר בעלה העני בפני הבריות אמרה שהיא הולכת לכיסלון בשביל להשתתח שם עברי עבות אבל באמת היא כר נשיאתה הייתה לשם עסק וביותר לשם ייחוד לתחות על כנכנו של חתן בשביל ציפה סוסי או בשביל אחרת והנסתרות הרעילה לבדה הוכלו מחייבת לגלות להכירים מה שבליבה הוכדי שלא להפסיד הוצאות הדרך נתלה מן הבא בידה להכיסלון למוכרה שם בדמים יקרים הרש שלי שלנו היה סבור בדעתו שכיסלון היא בסופו של עולם אצל הרי חושך היחה דנשקי ערעה ורקיעה הדדי ודרך יום יקבציה לשם יהיה נמשך ונמשך עד לאין סוף והמזכילים רבינו מדעתם שבלילה ההוקודם נסיעתו נדדה השנת הרש שלי והיה מתפך מצידו אל צידו מהרער ומהרער ברוב אושרו להתתלבו צפה הרש שלי וראה במחזה איך כל בני כיסלון עומדים ומצפים להביב כמו לביאת המשיח אלו לאלו שואלים היה רבילי זה ינקל מתי יבוא אלינו רבילי זה ינקל ואלו לאלו ממללים תמיהה גדולה עדיין לא בא רבילי זה ינקל ופתו בעיני ססון בסמך רבילי זה ינקל נוסע רבילי זה ינקל הנה זה הבא ולא הוא בלבד אלא שהביא איתו גם את בנו פחור נעיום שובח כלי יקר כמובנים יחפזו ובכנפות ביקדיהם יוחזון ויריוו על העב ועל בנו זה משחם ואומר מרוחים הבאים בואו הנוכי פיניתי לכם ביתי וזה משחם ואומר אלא יתבו זה מזמנם לסעודה עומד עליהם ועונסם יכלו יהודים שטו דודים וזה קופץ והוסלה משתה פתעמים, בשר ונגים וחבד וביצים בשומן ובצלים, כייד המלך הכל מראים עליהם בעצבה הביתו אוראו אילו הם רבילי זה ינקל ובנו הבחור אילו הם שם שנייהם והם, הוא ועביר פותחים פעה בשיר ורננים מסלסלים נער יצחה בשירה יונית מנגנים מנגנים פת להורכים וצטקה להניעים בזימזום וזמר אביוני כלי בין הנמושות וגם ישירי השכנז למלך ליון וישמעל לאל עליון ישירו נפלאות וכל העם שומעים ואומים ומתגעשים עד תירופדת מרוב הנאה ונעימות ונתלת פיליו שעל ידן נתעלה ונשתבח מה זה לא וערץ לבית הכנסת כדי להקדים ולגמור תפילת השחר וחוץ לזה היה צריך לסדר שם כמה עסקים בינו ובין חבריו ולגומרם בכיתוב קודם נשיאתו וחבריו, אף הם יקדימו עובעו לבית המדרש והיו זריזים באותה שעה מפני שחודש שלול וידוע לכל זמן היריד הגדול לנערים ואינם צריכים אלה לרחמב של הקדוש ברוך הוא הלוואי שיתן להם כוח לעבודה והעסקים יש הרבה ברוך השם יותר מדי צריכים לתפוס את השופר בתחבולות עורמה ולתקוע בינם לבין עצמה ולשכת החשאים שם בעזרת נשים ובניין זה צריכים להשתמש בכל מיני תחסיסי מלחמה נגד השמש שבאותו זמן הוא מלא חיימה כהמן בשעתו צריכים לבקר בבית הקברות וכי בכדיק דלים שם אילנה עשרק ואילנות עושים פעירות משונים מעין אגסי כל נדרי הידועים לבני ישראל והגדוש ברוך הוא הרי ברע בעולם הוא גם צומח אגוזים שיתחילו מתבשלים באותם הימים צריכים לתולשם וליתן אל כליהם ואל מכנסיהם עליהם לתן הודעה לשמו יתעלה ולברך הטוב והמיטיב שבזמן הזה שהמלאכה מרובה והעסקים תוכפים ובאים הם פתורים איתל מותורה המלמדים באותו זמן הלא חבלי להידע להם הם מבקשים ילדים מתאברים ומתגוששים זה בזה כתרמגולים ושלושים יום יושבים נקיים מלימודיהם הר שלהציץ בחרפה ובגעבה על חבריו שהכיפו בבית המדרש בעזרם שם אומר בליבו, אגם אילה בני אדם כביכול הם יושבים כאן במקומם ואני אני נוסע אל מלא אמרו לאותה שעה למשל הר שלי הדוקס נותן לך כל כבציאל עם הפלטין שלו במתנה גמורה לעולם ועד על מנת שתמנה עצמכה מן הנשיאה ומקומך על תנך לא היה רוצה ואל הדוקס ואל מנחתו לא שעה לאחר שגמר הר שלי הסכב נפתר מחבריו על המדרש שמח וטוב לב היום היה צח כאחד הימים החמים הבאים כיני דווה בחסד אלוהים בשיל אי דק הייתה בוקר היה והשמש נשכף בעד חלונו ברקיה גולל מעט מעט משח העד מפניו ומסתכל בירסיסי הטל המזהירים בשלל צבעים כספירים פוגע נגדו נשים הצללים נסוגים אחור אחד אחד ועל הארץ הולך ואור עד נכון היום בשמחות וגיל מצפצפות ציפורי המקום דלוג ופסוח על הגגות ועל הגדרות איתים הם מתלכתות אגודות יחד ועל גרגיר אחד מתקוטטות או עומדות כולם תחתיהן ומהגות בגרונן כאילו שיח הם בצורכי ציבור ולהתייעץ על צפונותיהן נעשפו וואו ואיתים הן מתפרדות שניים שניים לבד איש ואישתו מתייחמים ורוקדים בשיר אגבים זו מתרפסת וחורת לפני דודה ודודה סובב סובב מרחף מתרפק ופורס כנפב עליה וקשקש בקוד קודה מארבע הוכות רצות עיזים רצו וגאו ברחובות למקום העשף המקנה ומשם יוצא העדר לראות בשדה עד ערב העיזים והתיישים הזה הפנים מגביעים זנבה וקופצים בראש והפרות פוסעות אחרן להיתן בשובה ונחת פסוע ונענה ראשן בכן כדרך הנשימה צנועות רק שתיים שלוש חורנית וכל נהימה משונה ככל שופה מרוסק יוצא מפיהן כל זה לעיר יקרא שלום לכם יהודים ושלום גם לבני בקר הקטנים אצלכם בעיר הלוך מתנדנד מצידו אל צידו מתנהל העבז לרגל ילדיו הרקים בהדר גאונו נטוי גרון ומוריד את טפו אל המים היום צח בנעים ולהר שלי אורה ושמחה הנה הוא הולך מהדנות וקפות הטולו פתוחה לרווחה פוש את ידו ועוסף בחופניו פתילים צחורים ודקים כקוריה הכביש התסים בעביר העולם ועומד ומתבונן על היונים השתות כובכו ברקי השמיים שצצות בירק רק חרוץ והוא נהנה וסבא עונג ומרגיש בליבו כמה הוא מאושר היום אשרהו מה טוב חלקו ומה נעים גורלו היום מספיק לי כמו רסקיו על צד היותר טוב בעזרת השם היום הוא בין חורין היום הוא נוסע ומנוחיו הנחת לא מסביב ריבונו של עולם הוא אומר בליבו ותגיל על אף הפב אני מודה ומשבח לך יוצרי על חסדך הגדולים אימי ואף אני הנהני מעטה לשלם לך את גמולך להיראה אותך ללמוד או להתפלל להיות יהודי כמצוות רצונך ועד שהר שלי הולך ונהנה ומדושן עונג והנה תמונה יקרת צורה להיראה לנגדו את בילה כיף ראו אינב בילה ניצבת בחוץ ליד ביתה מממרקת ושותפת כלי חרס וכלי עץ ושות תחתם נגד החמה ועדיין אינה מלובשת כל צהוקה סמלה תחתונה לבדה לאורה שולה המקופלים ומופשלים לאחוריה זרועותיה המלאות מגולות עד מהפקה פיק ותונתה פתוח עד כתפותיה צברה עירום כולו וסער ראשה פרוע כדרך הבנות בנות חיל בשחרית הער שלה שלנו שהשמחה בליבו גדולה כשמחה תורה נחפה זובה לבת מלכה זו העובד נפשו של לומידתו כאילו מלך השרת דחפו מאחור והיא והיא לא אלע הוא פוקדה לשלום בברכת הפרידה נוהג במנהג גבר ונותן לידו הרוחור אש והוא מלהג ומבטא בשפתיים ואינו יודע מה הוא וי לנבוחר ובשוח מעט סערת רוחור הוא מסלק ידו ממנה אדר יד לבטולה לנכבה שלום עליכם ולאחה שנתיישבה הדעתו עליו נשתתק ונשתנו פניו מעדימים ומלבינים ברגע אחד בילה צוחקת בלחש קובשת פניה בקרקע ונרתעת מעט מעט לאחוריה והר שלי נשמת מפנה בבושה וחלימה והר שלי נפל מאוד בעינב על מעשרה זה ודאג מחתתו אוי לא, מה עשה בזו השעה נדר לשמוע את ברח לעובדו בעירה ולהיות יהודי ופתאום עשה מעשה זה ולמי, להקדוש באוכו הוא רוקק מתוך צער נותן ידו בפעת ראשו ומתחכך ואומר בהנחה איי איי סוף פרק ב' בספר שני בספר עמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פרק גימל This LibriVox Recording is in the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר שני פרק גימל בספר עמק הבחה שחזר הרשלי עובה לביתו גערו בו בנזיפה למה הלך ושעה כל כך אביב הנזה עומד לבוש בגדי דרך חלטל בלא הוא ממורטת מרוב ימים שבתי ידיו ושולב מלוכלחים ברבע ורוטב נוקשה הוא מעורבים באפרורית תבק ירוקה ונוצצים בגוון משונה אוכלפיה אחריו הוא מרוסק ועניצי פשטן בוקעין מבין הקראים ומין מצנפת עתיקה מזוהמת וכמותה בראשו וסנדליו המתולעים המשומרים לדרך עדיין לא היו ברגליו אותם היו מחפשים עדיין ובדקו אחריהם תחת המיטה במגרפה ובמרדה בני ויתו רוקדים ובביו בהולים ותרודים בכריכת צורות וחבילות והוא כחמור חבוש במרדטו עומד ביניהם אוכלום לא חמור הוא ביתו ותפלא הלות תלויים בו ועליו לנותלם על צברו וכתפיו פעם אחת בשנה בכניסה ליום חגינו הוא צריך לחבוש עצמו ולצאת לדרך הקשה בכל כוחו ובייציאתו זו היו תלויים חיי בנה וסיפוק צורכיהם בכל ימות השנה ולפיכר היה זה יום בהלה ומבוכה ומבוקה בבית הכל תרודים ובהולים ולאזר ינקל עמד חבוש עצה ושומר ופניו מחסיפין אפימו הייתה עטופה וחלאה על פידרקה מיני בלאי סחבות וסמרטותים עתיקים שעל ידם נראה גופה עבבי יותר וחמין נתפחת משונה בראשה יורדת על מצחה עד ריסי עניה רק הרשלי בלבד לא היה טעון חילוף בגדים מפני שקפות האחת הייתה לו והיא לבדה שים לתו לאורה אמת כמו גזרה עליו לסרס קפות אותו וללובשה הפוכה מלפנים לחוץ אבל הוא הסביר לה ונתן רעייה לדבריו שצד זה מבפנים מלוכלך וקרוע ביותר והמד על דעתו להלך בדרך פשוט כמו שהוא בלא שינוי ופרקוס כלל ונתלה הגזרה אלא צריך לעשות ריצון אימו בזה לחבוש לראשו קובעו של אבא שכבר מפסלה צורתו ולחגור את מותניו במפה של צמר ובכן מלובשים והתופים הטיפה נעה זו כדרך העולם אכלו הנושאים שלנו בחיפזון, אכילה כלשהי ואחר ברקת המזון ואמרת שלום חפטופה חפזו ונתלו את החבילה בידם ורצו מבוהלים בנשימה אחת מזהים ומבולבלים ודחופים כמנהג היהודים עוברי דרך אוכלו מלא אופות וקופה מלאת ביצים נתונות בתוכמוץ וסובים אותה מקדימה אשת ליזר ינקל והמידה על גבי ההגלה עוד אוכל אוכשהגיעו להגלה עלו וניות ישבו בה בדוחק ונשאו באזרת השם לדרכם ההגלה הייתה תאונה בני אדם הרבה כדי רובה מבעלי קבציאל ישבו בה בדוחק שם בטולות ובעולות בעל שהלכו לחיסלון להסחר שם לשפחות ולמניקות כח purposely רב רב של יהודים הייו שם למיניהם יהודים קשרים, יהודים אמיתיים יהודים בעלי צורה יהודים נלהבים יהודים משונים יהודים בעלייסורים חול theresmai יהודים פשוטים בלי שום חוכמות וסתם יהודים כולם ישוו ספופים וחפופים סבוכים ומסובכים היהודים היו מזהים הרבה, ופניהם הצהיוו כלפת מצתמקת יפה יפה, ולא היו נזוקים מפני הצינה, אלא בזכות פנים חדשות שנתפלו להם בדרך, עומדים בנס בצידי ההגלה ולפנה, ולאחריה, עד שלא יכול לבקוע ביניהם רווח קל מבחוץ, אפילו כדי נשימה אחת לאלה היושבים בתוכה של ההגלה. מתחילה היה כל אחד יושב דחוק בפנים נזעמים, ומתראם על בעל ההגלה בלחש, וכשנפגע במקט מותניים ודחיקה עצומה בבעונות רגלר, היה כופץ פיו, מעכם ספתר, ואינו אומר חלום אלא אוי וואי. אבל לאחר כך, הניחו בני החבורה מנהג דרך ארץ, והתחילו מתראמים מבקשת מכילה זה מזה בזעף ואומרים, אם חול נמה לטובי יסוב לאחור, אם חול נקבודו יסוף אליו את רגליו, ועל כל דחיפה ומכה בסטר, התחילו צועקים ומתעוננים, והיו דברי ריבות ונעצות ביניהם. אשת לאזר ינקל הייתה מתמרמרת על יהודי נלהב היושב מימולה ומאזהירתו על הביצים שבשלה, ולאזר ינקל ישב דומה מפיו סתום גרונו קרוך במטלית אור שואל שלא התכלכל כלו חס ושלום. מן כך וכך התחילו עסוסים מתעצלים, פוסעים פסיעה קטנה ומכשקשים בזנביהם המדולדלים, ובני הלוויה עמית פייסים זה לזה ונכנסים בדברי שיחה. זה, הארל האני, פרנס באיחד הכפרים לשעבר שמשעת כניסתו לתוך ההגלה, היה אוזה שוכב כעובר ובטל מן העולם. הנה הוא נאור מתתרדמתו, ולא היה מבוסם עוד. העמיד אינב על בני החבורה מסביר, מסתכל בהם בתימהון לבב כאילו תמול הוא בעולם. ונאות אוזה לדיבורם שהיה זר לו כעשדודית. הוא שפתב פיב לדבר עםם, היה דיבורו אף הוא זר להם, כי לשון תרגום. אבל אין דבר קשה למוח יהודי, ויכול יוכל גם ללשון תרגום. הם הבינו דבר מתוך דבר, ולמדו סתום מן המפורש, וכולם כאחד התחכמו להסביר להערלת מחשב אותם בכל מיני תחבולות. קצת יהודית, וקצת לאהזית. פעם בפישות ידיים, וקריצת עיניים, פעם בנדנוד האצבע, ודחיפה בצד ובכתף, ופעם בטלישת זקן, טלישה קטנה וטלישה גדולה, בניגון הטעמים. אף חוכמתם עמדה להם, ושני הצדדים הבינו זה את זה ברמז יפה יפה, מספרים בדברים הרבה, במה שעצלם, ובמה שעצלנו להבדל. אמרו לו, שמחה איוון, לנו הוא, ואחד הוא, אם יוכנן אצלנו. גם חבודר שלכם, זה תודרוס שלנו. ולא זה בלבד אל הכל שבע החוכמות לנו הם, ומידינו בעולכם. פרשו לו משל נעה, ממדרש הגדע, מלתד דבדיחות המנגמרה, והסבירו לו הרבה מן הגי ישראל, אם כוונותיהם העמוקות תתלויות בהם. ונראה, שאבן, הודה להם, שערי כמה פעמים ניענה בראשו, קורא ואומר בעהבה, קוגל צימס, הוא מלכך בלשונו את שפתיו. הנשים נעו בזכוק אחרר, ראש הניעו ואמרו, ראונה את זה, אוי, לא, ואוי לנפשו, ראונה, איך ילוק בלשונו, הוא חומד את קוגלנו. ואפייה אחת פנויה הובדעתה להיות מינקת בחיסלון, מנהמת בלחש בינה לבין עצמה, ואומרת דברי שיר בכל בוכים. כוכבי נשף ורקיע מירים, בחורשה הזמיר יפצח רינה, דודים מתעלסים בסמך ובשירים, ואני, מדמי ימי, עשה כינה. הערל מסיר אוזנו משמוע תורה, עובה בדברי הוללות וחבלים להנשים, והיהודים, מנעניים עליו ורושם, מתייאשים ממנו ואומרים, הערל, הערל הוא לעולם. הסוסים הצילים עובה להגלה דוחק, והנושאים יורדים לארץ בעל כורחם ושאלו בתובתם, ולאחר שנתלבדו בדרך הלוך ודחוף את ההגלה במהלי הער, וחזרו ועלו לתוכה, חזרו גם לדברי שיחתם. והדברים נתגלגלו מעניין לעניין במילי דשמיה ובמילי דעלמה, בהלכות מסע ומתן ובכשבון ממונם של בעלי הקיס. אף מאסר הבישמלקי בא לפניהם, ונמנו וגמרו, בתבת המופת אותן נתן לו אליהו הנביא במתנה. ומיד התחילו כולם נהנחים ונהנקים חומדים ומתווים. וכל אחד בא במשאלותיו, פלוני אומר, ילמלה נתנה לי את הבת זו, הייתי שואל לי כך, ופלוני, לב, אומר, אלא, כך וכך. ולמשלות בני ישראל אין שיעור, הכל ותרנים באותה שעה, ומבאז בעזים לצדקה ההון רב ביד מלאה ופתוחה. כל אחד מראה לחברו עוז ידידות ומבטיח לו לעשות עם אוכסד, ולאשירו עושר גדול. האכבה בין הקבציאלים מתגברת, היהודים הטובים לעתיד משעשעים נפשם, והם מהרערים בלבם. אכן יש גועלים לנו, אוהבים נאמנים, ולא נעזבים אנו בארץ. כך היו מתלבטים ונושאים כל היום עד שהגיעו בערב לחיסלון אייפים ויגעים. סוף פרק גימל, בספר השני, בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים. ספר שני, פרק דלד. This LibriVox Recording isn't a public domain. Read by Omri Lerner, Jerusalem. ספר שני, פרק דלד, בספר אמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים. והיא, כלומר, כסלון, לא אוכל חסתה לליזה ינקל בו אומי קבציאל. שבה הוא וזוגתו ובנו מקבציאל, לא חרדו אנשי קיסלון לקרתם לקבל פניהם, בשמחה, כמו שסבר הרשלי. לא היו מרבים עליהם, ולא היו מזדרזים להזמינם להחסמיה, ולסעודה שם מה יקדמם אחר ברחמים. אלא, נאדם הולכים ועובדים להם, ואין נותן דעתו עליהם לכורה. היה הדבר הזה קשה להר שלי מאוד, ותכף לירידתו מעלה הגלה עם חבילה אחת בידו, עמד בהציץ על אביב. תוהה, הוא מתניה כאילו הוא שואל לו, אבא, מה זאת? אפשר טעות יש כאן? וכל העם בשגגה? אבל לאחר שפחז עליו מהחוריו מחמר אחד בדורבן אגלתו, ואביב אף הוא נדחף בחוזקה עד שנירתה למרחוק כמה פסיעות, ונתקל בחזיר, הנובר, באשפה בצידי הרחור, ולאחר שיצא עליהם הקצף, בן זיפה ובזלזול, הורים, אבות ואימהות עד עשרה דורות, למה הם עומדים כגלמים ומהקבים הדרך לעוברים ושווים? לאחר פגיעה זו, ודברי טעם אלה, מייד נתיישבו להר שלי כל הקושיות, והרכין ראשו, ונקלה כבודו, וחבוד אביב בעיניו. בשעת ביאתו עמד לאיזה ינקל ברחוב, ונמלח באישתו על חפציהם, אם ילך תכף ומייד להרעות את פני מכיריו, או שם המותב לא להמתין עד למחר. וכיוון שפגע בו מנובל זה, הסכימו לדי אחת שלא לשאות עוד בחוץ, וללון לאתתה הלילה, בהחסניה זו של בעלי ההגלות. קיבדו את הר שלי בהכנסת הגלים לתוך הבית, ובשמירתם שם שמירה מעולה, והם בעצמם נשארו אצל האופות, מתפלים בהם, ומסיאים את בעלה הגלה להכניס הגלתו לתוך החצר, והקלוב יהיה עומד שם כמו שהוא על מקומו עד הבוקר. לא עליכם, נישראל, ייסורים ואינויים, שסבל הר שלי באותו הלילה. רעב ואייף מתלתולי הדרך, היווקיע במכנה האורחים המתגוששים בהמולה בבית ההחסניה, הובה לקרן זווית, ונפל שם על מתה שבורה ושמותת רגליים. וכאן נמצאות דורשים לנפשו, שבאו לקבל פניו, ולשמוח בעורי החגון זה בעהבה. הפשפשים הקיסלונים כידוע לכל מחבבי אורחים הם, קופצים עליהם, ומגפפים, וממשמשים, ומשמשים אותם ברצון. החיכוך הזה שהיה הר שלי מתחכך בנדנות גופו ידיו. כלומר, היא איפשי בשימושכם, לא הועל חלום, הוא ושלו והם שלהם. מתעסקים בו, ומתרפקים עליו בנחת רוח, עד שנהנס להיפתר מהם, ונכפז, וברך על נפשו, ונשתתח על גבי הקרקע. למחר, השקימה עםו, ויצאה לפקח על הסקיה הבעיר, ועביב, אבחו לו שהרבה, ויצאה אחריה, ובשעת יציאתו, ומצאו שהוא נקוב, ועמד, והוציא מתוכו, צרור, קספו הקטן, והפקידו ביד הר שלי, שנשאר בבית המלון, יושב על הקלים. מה עשה הר שלי? עמד, הוא ודק, בתרמיל אחד, והוציא משם פתקי ור, פרוסה גדולה, ובצל, וקישו ירוק וגדול, כאן מתעניתו, ומכליו ימים רבים. ולאחר, סעודה מפסק את זו, היא סיאו יצרו לצאת החוצה, ולראות בחיסלון, מה היא? עולם חדש ראה הר שלי לפניו. הכל נראה לו שם, כאילו נברא היום, וחדש מקרוב בה. הוא עומד ותוהה, תולה עיניו למעלה, ועינו יודע, מה כאל ראשונה. הנה לפניו, ערב רב יהודים, הכל רצים והכל בהולים, ומסוחסכים, כמו בשעת הדליקה. יהודים ויהודיות קטנים, עם גדולים, כדגת הים לרוב הם, מתנודדים, ובאים בערבוביה, ומלבושיהם, שונים ומשונים, מין בלאי שכבות, ועד בגדי חמודות. ושוליהם, מלוכלכים בטיט חוצות. ואלולי דיבורן בנגינה וכל רם, ההולך מסוף הרכוב הצופו, היה אומר, ועדיי בנות דוקסיניהן, הנה, הגלות וקרונות, וחירכרות משתקשקות ובעות מכל רוח, פוגעות זו בזו, מסתבכות אלה באופןיהן, ואלה בדור ונותיהן, ונעצות ומהומות עד לבשמיים. על הביבין ועל השופכין, שמקלחים לרשות הרבים, לא היה תמיה כל כך, מפני שקיסלון הרי, ייר ישראל היא. אף בקבציל, דברי חפת סללו מצויים, וכך עדין נותן שתהה הזו המה, נשפכת לשם, שלך הרכובות עשויים. אלא, על האבנים החדות, המותלות בכל מקום בחוצות, נדולה. אבני נגף אלו, להחשיל בהן רבים, למה הם, אם בלב אחי אפשר לי פול בבורות ובמהמורות שם, ולשבור יד ורגל. ושמה האבנים האלה, אבני הרצפיים? דבר זמיניין לא, אם רכובות מרוצפיים לא ראה ולא ידם ימיו. אבל לאחר ימים, כשנתגלה להסוד למה אבני המקום הזה תמיה. הויל והדבר ככור, ולשם רצפהן, השתה איתי שפיר. האפל בתי חומר השפלים וגגותיהם המדולדלים הנוגעים זה בזה, לא היה תוהה, שהרי כך צריכים להיות וצורתן היא כדרך בתי ישראל. אלא, אותם בתי חומה בעלי שתיים שלוש קומות העולים מביניהם, הם נראו לו משונים, ועליהם תמה ואמר, הריבונו של עולם, העך יהודי מטריח את עצמו, ועולה למעלה. ולא יודעיוב הזה, אלא שהוא מוסר נפשו ומטפס ועולה למעלה בסולם ראו-אה ומעומד מבחוץ. הרי קודם לי עלייתו יש לו לצוות לוויתו ולומר וידוי הר שלי היו משותותות בכל לבוא חושב ומהרער ורגליו הולכות והולכות עד שנינער לבסרוף וראה והנה הוא הרחיק להלך וכבר הגיע השעה לחזור לבית מלונו אבל העך יחזור והוא טועה ואינו יודע הדרך לבית מלונו ובשעת הדחה כזו התחיל הר שלי שואל את האוברים והואה הדרך להחסניה הקבציאלית והיהודים הרצים דחופים ומבוהלים מביטים בו בפנים נזעמים עוברים עליו ואינם משווים אותו דבר ויש מראים לו מיד ואומרים בחור שרג לך ולך הלהלה אחר כך תסמעילה ולך עד שתגיע לרחוב צר שם נתלך על ימין אחר כך תסמעיל ותלך ותבוא לשמטה בעינו מבין ואף על פיכן עשה את שלו והלך טועה ברחובות ובמבואות מדלג על נסרים השתוכים שם על גבי הביצות ומתרפק על הגדרות דומה שנכנס לתוך קייבתה של קיסלון ומאה מקומות אשפה וזוולים שאדם מתעת שם מפנה ריכם עבודה קשה הלך וחשל ונפל ועמד והלך עד שפגע לבסוף באיש אחד בעל נפש יפה שנתרצה לטפל בו בתובו הגדול לכימי אמר הנפש היפה בפנים סוחקות מסתכל בהר שלי מכף רגלו ועד ראשו בואו ועליוו אותך עד מקומך רואה אני הגר את הבזה הרש שלי הולך אחרי האיש ומברך אותו בדמה על רחמה ורבים לגמול חסד לגר מצווהי אמר הנפש היפה ופניו מצילות כאן בחיסלון גר שאינו יודע להיזהר הרי הוא מתחייב בנפשו כיסו של אדם צריך שמירה מעולה במקומנו שומעת כנגד מה אני מדבר הרש שלי חכם הוא הוא ממשמש בחיסו הנפש היפה להלך עםו ובניהם שיחן האזו חתנתה לב משיבר שלי וליבוא טוב עליו לב אתה אומר ולמה עוד תראה כי אצלנו תיכנס בקרוב לחופה הרש שלי סוחק מתוב לב והן לא תאמין לי אתה תראה היקרה חדברי לגלג לגלג עליי אין בכך כלום הנה נסר שתוח לפניכה להתלך תן דעתך לחיסך הרש שלי ממשמש בחיסו עוד הפעם יש יש עלי יראה לבחה בשנה די השתקד היה מעשה זה עצמו בבחור אחד שכמותך כל הדרך היה בודקו ממשמש בחיליו בודקו ממשמש בחיליו בודקו ממשמש כסבור שצרו קספו איתו אימו כלומר בחיסו ומה היה בסופו לב הגנבים הרמאים טיפה חוכם הוציאו עצרו בחשי מכיסו והיא ניחו שם במקומו מה כומקה כונייר מחוק אתה שומע התריח נעצמך בכבודך והוצא אותו את צרוכה והסתכל בו בעינב ככה עשו לאדם להיות אצל הרש שלי אינו מתאצל מוציא את שררו מכיסו הוא מסתכל בו בעינב הלך רואי אתה וכי לא כך אמרתי לך אילו דברים היו דברי הנפש היפה האחרונים עוד הוא מדבר חתף את הצרור מדי הרש שלי הוא ברך ונמלט מהירה הרש שלי עמד נראש ונפעם באותה שעה כאדם שמכת לכי בא עלופיתו בהיסח הדת העינב כמות אופיב פעור והוא נדהם ואינו יודע מה אין אורח בא לשעה והרבה רעה נתקייה בהר שלי עוד ביום הראשון לביאתו נגלטה כיסלון לפנה בכל כבודה ומתנותיה בסים תעותיה ובמיוותיה ובאשפותיה ובביצותיה ועגמי ממא בריחה ובמראה ובכל תעמיה וגם בגנביה וחתפנה וגילוי זה היה לא לפי חוכו מזוהם ומלוכלך בעיתוש וזיבת הפעין כיסלונית חזר הרש שלי לאת מנחת הערב להחסמיה והנה צערה חדשה אין שם לא אב ולא אם ולא חבילות ושרק להם על אלה חשכו אינב והמד מבולבל כל באוזנב גוער בו ואומר הבחור היפה הנה זה בא בבקשה מכם מה אתם אומרים עליו? והכל כל רי זה הפונדקית רי זה היא אישה באה בשנים גוצה וחרסטנית וועלת בשר פנה המחותטין ומזהים תמיד סנטרה נראה כפול זרועות לה על פני השפה העליונה פרץ נבעה בשנייה וכשהיא מדברת ראש לשונה נשקף בעדו ראשו האחד של סינורה מופשר כלפי מעלה ונעוץ באיזו עלמות נהה ושתי קצות המתפחת בראשה מתבדרות לאחוריה ככנפיים וחף הקדרה בחפה תמיד סימן תדיר היא מדברת בן שימה אחת בגיערה וביניהימה מקרב לבעה כאילו היא מתרעמת לא שהיא רגזנית וקנטרנית חס ושלום טוב, את לוי אלא כך דיבורה מתב הבריאתה שנשתלם עוד ביותר על ידי עסקיה עם בעלי ההגלות תמיד הוא מורגלת היא לומר בכל שיחותיה עם הבריות שמעתם בבקשה מכם ודברי האלה נאמרים בניגון ובניימה אף מידה זו יש לה בשעת הדיבור היא כופפת ראשה הצידה ומעבירה ראש חותמה על בית יד של חלוקה ומכנחת כינוח אחד לכאורך כל הזרוע ובבקשה מכם מה אתם אומרים עליו פתחה רי זה בפסוק השגור הלשונה גוערת בהר שלי בן זיפה ובחימה ומעבירה בשעת מה עשה את חותמה העברה יפה כדבעי על תני כל בית ידה האחיר שהבחור לעצמו והלך ועבד לא פתאום ראונה אותו את הבחור היפה הזה הלך וחלה ועבד הר שלי עומד שותק ומחריש כובש פניו בקרקה ודמעה הלכיו הנה עומד לו ושותק זה הבחור היפה נשמתם והוא אינו חושש עומד לו כגולם ושותק וי וי צעקר שלי וגאה בבחי כסבור שעבי ואימו אינה מאוד בעולם והוא יתום על נתבקה מה שהיה היה מנחמת ריזה את היתום הנעזב הזה דמעות אינן מועילות ואין להשיב מה שעבר העה והאם נדו גם נאו לבקשו ומרוב הצבונה פרחה נשמתם איייייי בוחר שלי בלב נשבר הוא מבקש לדבר ודימותיו חונקות אותו כעצם בגרונו ובקוש הוא מוציא מפיו מילים מקוטאות וקורה הוי הוי כמתאבל הוא שהדיבור פרחה נשמתם הוא פשוטו כמשמעו פרחה נשמתם ומתו אך לשון בני אדם היא שוטה שבעולם אבא ואמא היו יכונים באמת למות מתח התופע מרוב צער אתה מחדימה מעל פניחה ועל תבקל ההם עוד מעט ויבואו עוד בחצות אמך המחרא את האופות ואת הביצים גם אני לקחתי מאיתה אמטנה אמטן מעט ותן לך מביצי אמך אוי לי כל היום לא אכל הנה הקיתון שם לין אתילת ידיים לכנבחו הוא רחץ ידך ושבל השולחן הר שלי יצא מעבל לשמחה והלך וישה ולשולחן לסעול את ליבו וראי זה הגישה לו מעשה מרחש וחצים תרופות בחמר ופתחה ביהבגערה כדרכה ואמרה פלא בושה בחור איכול וייתב לבחה הנשמח הדבר הזה להתענות כל היום ועד שהר שלי במסיבו נחפזו ובאו אבי ואימו והנה רש וצעקה שמחה ורוגז רקות ותוכי אחת ברוכו ורוך שמו קראה הם בנסיאת כפיים ואינה לבנה לבא שמח ופנה הנזמים יודעת את ההר שלי מה ראוי לעשות לך למה עשה זה הייתכן הייתכן הראים הרבזם במה הייתכן לעשות מה עשה זה ראוי יתה לקוע אותך כדאג ראוי יתה ראו נאיכם איזה ללמד זכות על הר שלי בכל נהימה ובהעברת אחותם לאורך כל זרועה על פידרכה זה העב וזוהם שנייהם יפים הם איך עוזבים ילד נפשו מפקירים אותו בהולכים להם הוא עוד צועה קאב היפה שמעתם בבקשה מכם מה אתם אומרים ודומו אוי כמה אתם מזוהה מובגדך הצועים נתנה הם בכל ההר שלי וספקה עליו קפה כל תינופת כיסלון הרי הלכה ובבקשה מכם מה אתם אומרים עליה אמרה ראי זה בנוד ראש מטרונית הזו נכון שמקומנו ויכן כתוב שהיהודי חייב ללבוש בגדים מגוחצין דווקא גם תינופת כיסלון לא ישרה בעיני מתונית הזו אנחנו ואבותינו כן כיסלון עלינו כמות שהיא וכולנו חיים וקיימים בה בהוכשם בלא בושה וכלימה הילד היפ ויגה לא אכל כל היום והיא אל תצערי אותו עוד דברי רזל הועילו לשקך חיימה ומהאותה שעה אהב הר שלי את ריזה בליבו סוף פרק דלד בספר השני בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר שני פרק הי זו נכון דומיין רדבי אמוי לרנו ג'רוסלם ספר שני פרק הי בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ליזר יונקל וויתו נתפרדו בחיסלון ודרו עם איש בפני עצמו לא בשביל שאיסטניס עם הם וכל אחד היה צריך דירה מיוחדת לעצמו חס ושלום יהודים אפילו אשירים יותר מהם מצמצמים עצמם באכסניה ודרים שלושה ארבעה בחדר אחד כדי להמעית בהוצאות וכי לתענוגות העולם הזה היהודי צריך אלא נתפרדו מפני הדחק שלא בטובתם ליזר יונקל צמצם שכינתו בדירת השמש של אותו בית פילה שהיה מתפלל שם בימים נוראים דירה זו שקטנה וצרהי לא הייתה מספקת לנפשות ביתו של השמש אלא בדוח הגדול ואף על פיכם נדחק הובה לשם אורח זה לקיים מה שנאמר אצלנו באשר שניים השלישי שם הוא במקרה שנאמר זה היהודי נוטל כף ומושיטה לתוך כערת פלוני בשעת הסעודה במרחץ הוא בא ומה עמיד רגלו בתוך עמבתי של פלוני ובבית הכנסת הוא נותן אינו הוא מתפלל מתוך מחזורו של פלוני מצטמצם הוא מסמיח עצמו במלון למקום משקבו של פלוני ועולה ונדחק בין בני אדם יושבים צפופים בהגלה וכך הוא יוצא לחובתו בסיפוק צורכי גופור וחי בעולמו אם כך ואם כך יחיה הכל אחד די שקיים ואכל שקיים ונתנמנם כדי שלא ימות וחוץ במקרה שנאמר נדחק לזה ינקל לבית השמש גם מתעם זה שהיו מעין קורבת משפחה וכדרך העולם ואז לאינו רואה היהודי חובה לעצמו להתחסם אצל קרובו אפילו קרוב לו קורבה כלשהי ועם לב כך הוא סובר בדעתו יקל בכבודו ויהיה זה מתרעם עליו ולא עם חולו על אלבונו כל הימים ועם לזה ינקל לא חלה כפעם קבוד להשמש ולא הכניס עם הולבי תו גם את אישתו סרורות והחבילות והעופות כולם יחד זהו מפני שידע בבירור שדבר זה אי אפשר חלל ואלא מה שיהיה השמש מתרעם עליו אין בכך כלום לימים יסביר לו טעמו של דבר ויתפייס לו ואם תמציא לומר זהו מפני שמזלו של השמש היה מסחק לו באות השעה ונעשה לו נס ואישתו של ליזו ינקל מצאה למנוכה אצל קבציאלית אחת חברתה מבשלת בבית איש אשיר שבזכותם אחר שם ביצים ואופורות וגם הייתה מצפה שבעלת הבית תהיה מעסיקתה באריגת פוזמקאות ומריטת נוצות בשבילה בלילות החורף הבא נעה הייתה במתפחת של שבת על ראשה ופנה הנהרו דומה שישיבתה בבית המבשלות שפרה עליה המאוד והחליץ השם עצמותיה ברוב נחת המבשלת הייתה מפתמת אותה בכן ובכסת מגשת לה מכל מנה מהחל ומאוררת ואומרת איכלינה מלכתוי וחייתי איכלי סגולתי שטיהן דברניות ופיהן כמעיין נובע שטיהן מפתפתות ומדברות בבני אדם ידועים ושאינם ידועים להן ולזכרות מעשיות ראשונות מימי בטוליהן זו זוכרת את מלכתוי וחייתי זאת וזאת וזאת וזאת מסוסי מסוס ליבי שטיהן מדושנות אונג מביטות זו אל זו בעיניים להתות ומקמצות ומקמתות ספתיהן בשעת הדיבור וכן ונאימות משונה ואין אחת קורא לחברתה אלא חייתי סגולתי העריך ימים ושנים מסוסי ונחמנתי ואין צריך לומר שייקר כלומר שון הרע התבלין וראשי בשמים בשיחות משים לא חסר מעניין סיפורן והיו מקיימות סידו ההחילות כהלכתו כל אחת מהן על פידרגה טרינסוסי כימה אותו פשוט או כמשמעו מספרת לשון הרע בנחת רוח ובפה מלא כדוואי ומלכתוי וכימה אותו הדבר בעצמו אלא שהייתה ברת ברמז ובצביעות מנענה התרושה ופנה בני צדקנית כאילו חולין הולה לספר בגנות אחרים וחוונתה לשם שמים ההרחילות מתוקה למהוד עד שמעלכת בלשונה את שפתיה מרוב הנעה אבל היא קובשת יצרה בשעת השיחה ופתאום היא יורה כחץ דבר מפיה שמשתמע חמתנים ודברה זה שליח אורה נאמר ביתמימות ואין בעורה הוא הפותח פל את טרינסוסי הוא מלהיבה להוסיף על דבריה להגדיל רחילות ולהדירה כלום את יודעת מלכתוי וחייתי יעריך מלאזת טרינסוסי על בעלת הבית בזעם לשונה כלום את יודעת כמה בעלות הבית האלו שבימינו הרבה בעלות הבית שמשתי במאי חיי אישה טובה בכל אלה לא מצאתי כל אחת ואחת ושגונה ומה מה עשה הם בבית כל היום הם משותתות קובחו ומתגעשות וצועקות בכל ומצלצלות במפתחות שבידיהן כסבורות שהן עושות מה מנהין להתרינסוסי לי נחמתי לידה מה מסתמה הן יודעות מה משיבה מלכתוי ובתמימות ועורמה כיחת להעיר ולאוררת חברתה שתוציא לה כל רוחה הלוואי כמוהן ידעו הגדעים לקפוץ בגנים משנן את טרינסוסי לשונה ובאי כעסאי והבתי וכל חלום אותי שחלמתי בלילה זה ובלילה ההוא יחולו על ראשן כמה שלא ירבו הצוותי וצרות לבבי על קורכי מתמלא סחוק פי עליהן ואם לא הסחוק הוא פלוני יש את חיל הוא מצויה בכל הפינות הוא לעולם אינה מצויה הילדים משחקים ומתחבים זה מזה ומחפשים אותה כאן והרי שם הוא מתבקש את שם והרי היא כאן הבעל מחפש הבנים מחפשים קוראים לבי קוראים והם אחד המקומות תיתן כולה ברוגז וחז ופלוני תהר הוא הכי סהנה אינה מאמינה לכל אדם שמה את שתי אינה ולא לאבד פרוטה אחת ולמה היא בעלת הבית וחסה על ממונו של בעלה הוא אומר את מלכתוי ובעקימה צפתיים זו שיש במעין תמימות והיא טול כאחד חסה על ממונה מלגלגת טרנסוסין ופנה המתעכמין עקימה משונה בצורקי ההכילה היא מקמצת כדי להכניס פרוטה ובשביל עצמה היא מבז בזה שמה אני יודעת על מה הוא מפסידה לבעלה כמה וכמה מאוד יש עוד אשת חי טיפה חרוכה שהיא קונה הכל בזול ביצים בזול חם עה בזול ושומן בזול הקדוש ברוכו מזמן לתמיד מציעה בשוק השמה מלא כל טוב והוא סגור הוא מסוגר כל כך כנגד בעלת הבית של לאחת מדברת לוחחי טרנסוסי לי שבעלת הבית יפהי בעלת הבית יפהי חוזרת רנסוסי על דברי חברתה ורוקקת בפנה בלאז ובבוז הלוואי ריבונו של עולם מזלה יהיה יפה כך כל הדברים והמציאות שלה תמונים אצלה מונחים ומונחים ומתעד שיסתאבו הביצים מסריכות החמאה והשומן ומנה המרכחת מבעבעים ומתאפשים ולקלב משליחים אותם אבל מה או מה או מה אדבר ירקבו עצמא שמת תומרי קלו בעלות הבית לא יש עוד ועוד עוד אשת חיל ישמין בהימה בצורת אישה כל היום היא מצויה אשלות אצל הקדרה אבל פי שהיא מיותרת שם אוכל אשן היא לעיניים עד רבה על ידה נעשת שם מרבוביה הצלי מצטמק ורלו יצטמקו בני מעיה העשיר נפוח והמרק נשפח רבה המהומה והלב דווי עד להתפקע מדווה לסונאיך יתפקו הם מנחמת מלכתוי ובפי חנפת חברתה על נת רינסוסי נחמתי על נת הצטארי כל כך סגולתי ולא תהיה להחזות לפוקה ולדעבון לב אוי ריבונו של עולם טיפה חוכן אומרת רינסוסי הוא מתפחת בעץ בעל פיה אל מלא ידעת אל מלא ידעת מלכת טוי ויוחייתי אין בעלת ביתווה אין גם אחת כל שפעילות ועצלניות ובטלניות ועוסות עצמן לנשי חייל שעליהן כל הבהי תומד והלמלהן היה חרב ומתפחס ושלום שמתתי מה מהסיהן אינם כלום מתחילה הייתי טיפשה נצטערתי מאוד וקצתי בחיי מפניהן ועכשיו בא החוכמה בליבי והרי אני אומרת כל מחלה וכל מדווה על לכן ועל ראשיכן הרשות בידכן לצעוק בגרון הוא לקלל כל היום ואני עושה לי מה שלי בחפץ התפקן המקרס ובאמת הגידינה לי חייתי שמתי שמע בשביל לקבל סחר שם בעולם הבא עליי לשמש אותן עד רבה הגידינה מלכתוי וסגולתי ואני לעצמי מה אני לעצמי אינך לום ואיניץ ריחך לום הלוטדי כנגדמה רמזתי לך מלכתוי וניהו חייתי ימים ושנים תעריךי נעת רי נסוסי לי מה שאלה היא אם יודעת אני כנגדמה לא תינוק אני בהוכשם יודעת אני ויודעת ומה חייתי אפשר לא צדקתי שמע מן השחר שהקבל אצלן על מה שידי יחסים בעולמי ואם לעולם יעמוד כוח בלעבות בפרח אדם אינו אלא בשר ואדם חרס הנשבר כל זמן שאדם חי הוא חי הוא צרחב מרובים וצריך לדאוג גם לימים הבאים הנולה שרחשתי לי יהנה הדבר כמוס עםנו ממה שאני קונה לצוחי הבית מעט מן הכמה מעט מן הבשר ומעט משאר ירקות הריהיה באמת רה ומר ומקה לסונאי למה נכחד מלכת אוי ויניו יש לי רב ברוך השם אינו בעה בטענות למלך חי וקייה מבינו שבשמיים יש לי ברוך הוא וברוך שמו יש לי גם בגדיל בוש את הקופסה שלים מלבושה עוד לא ראית בואי סגולתי בואי ואה אביר כל תווי לפנייר אוטרין הסוסי פותחת ההרון מוציאה משם את כלי טיפארטה אחד לאחד שתיים שלוש שמאלות עם לולאות חלט ומעשה ריקמה תפורות כהלכה כפי הנושא החדש מיל משים קפתורים משוקדים ומעשה צעצועים בתי נפש ומתפחות ומעט תפות לשבת ונעלה עם נעים והוא חסין בשרוך שש מושזר כל כבודה לפנייה על השולחן והיא חובקת ידיה בפנים סוחקות מרוב הנעה פלכתוי ונותן את עינה בכל אחד מהקילים האלה בוט דקתם במשמו של יד כי וכיעה ומשערת כסף מכירם פנייה מבהיקות כאילו מתענגת ונחת לה כתרנסוסיל שנתברחה בכל טוב נושאת עיני הלמרום בהלל והודיה לשמון יתברח ומבטחת את רנסוסי שהיא אוהבת אותה כנפשה וכבר הרי אמרה ברבים ועד אתה אינה פוסקת ואומרת כלום יש כתרנסוסיל עוד אחת בכל העולם לא, אין כמוה שתי נפשות אלה עומדות מרוב דענוג ונחת רוח ועד של ליזר ינקל כמלך במסיבו אצל השמש ורוב בנב הוא מלכי שתוא בבית המבשלות שוכב לאהר שלי שרוח כבין מלך על הספסל בבית המדרש שם מצא לו מקום טוב להניח ראשו הספסל עורכו גופו עד שהיה אפשר לו להשתתי החלב מלא קומתו ברווחה ודופנו היה משמש לו במקום קר מראש אותר האמת המזיקין לא הייתה עליו מפני שאינו להן יחידי וחמה יהודים בטלנים היו ישיינים עםו בבית המדרש גם עצבות לא ידע שם הבטלנים היו יושבים ומספרים דברי נפלאות כמו בקבציאל קיסלון אף היר בישראל ואף ביהודים ושארי שמעים אף בפניהם לא ננהלו ברוך אל אליון שנתן מנוחה להוכינו וסיפק להם צורכיהם לא חסרו דבר אלא קצת בריאות הגוף הר שלי חותמון עשה זב מיום הראשון לביאתו קיסלון היה מתעתש וגונח גרונו נהר וקולו עמוס מעט אבל פיכן קם בלב ראשון לסליחות וסייע להביב בנגינותיו אמת, קולו היה מרוסק שריקתו פוגומה וסופה בחריקה משונה אבל אין בכחלום חוץ ממנו היו עוד מסיים להביב ומנעציבו נעלו לו ואמרו בימבם למין הפכמינה העיקר הוא להשמיע קול ולענות חלקם אף הם שלא יהיה פלוני אומר יחיד אני ותורח לבדי והשנית כל עמוס יפה ובאיתו ויש בו נותן טעם לסליחות הנה הלילה ליל חושך ואפילה ארוץ כל העולם ישן רק יהודים בלבד מקיצים ויורדים מעל מיטותיהם גוהקים ופהקים ומחליצים עצמותיהם חבלי שינה עוד עליניהם יווש כוחם וגרונה והם מתגברים ורצים כפופים וצמאים לבית הכנסת בוחים שם לפני אביהם שבשמיים ושופכים לפנה כול תחנונים ואינקט נחיים כבין על לוב שווה רוגז ונדודים מתעונן לפני אביב על צרותיו הרבות ופגעיו בעולם כל עמוס זה מרותת ומרוסק הוא שנוגע עד הנפש הוא שמלהט את הלב וממוגגו ברגשי חמלה ורחמים הוא פושט ידיו בתחנונים להביב נהנח וגונח ובוחה מעוצמת מחאובב בכל עמוס וחלש כל חלושה זה יורד חדרי וטן ונוקב ופולח קרבה עם אוכליות וזה התרנגול לך פרות כשנותלים אותו מתוך הלול בחצי הלילה נוראים לפניו בני אדם והוא מפרפר ונענק ומגרגר בכל משונה וכי זה כלוה עמוס אינום מחאיב לב ומדעיב נפש סוף ספר ראשון פרקי בספר אמק הבכה מעט מנדלי מוחר ספרים