 Hjælp til Aarhus Universitets Lægevidenskabelige Kandidatafslutning, sommeren 2019. Mit navn er Lars Bo Nielsen, og jeg er dekan her på fakulteter som her Heldt desundhedsvidsskabelig fakultet, og det er mig en stor ære at glede og bedde jer velkommen og sige et par indlødende ord. Det er jo sommerafslutningen 2019, hvis der er nogen, der ikke kan påmærke, jeg kommer faktisk ind i at starte på mit idé, og jeg skal sige, skal jeg lige fortælle, da jeg kom til at komme ind, så var jeg så glad for, at jeg taget mit slip som mørker tøj på, for så kommer man ikke til at frysse her op foran, vil jeg sige, og i frysse sikkert heller ikke dernede, der var en historie, jeg har hørt den anden dag, det var A.P. Møller, han havde ansat en ny fuldmægd, og den fuldmægd, i han tog sig et stivse blå jakkesæt på den første dag, han mødt på arbejde, hvor på her Møller Møderhammer siger, god dag, unge mand, er de på vej på Nå, det var ikke det, vi skulle tale om, vi skulle tale om, at vi skal fejre jer 217 nye uddannelige læger, man kan blive fantastisk glad og stolt af at se jer som samlet gruppe, både som dekan, som underviser, der har mødt jer igennem hele jeres studie, men nok ikke mindst som forældre, bedste forældre, søskende, kæreste eller pårørende, alle dem, som har fuldt jer gennem jeres studier, og som i dag her og andre steder sikkert er fejret for, at de nu er noget i mål, rigtig hjertelig velkommen til jer alle sammen, også en særlig velkommen til dagens taler, repræsentant for examensholdet, kan med julius Edvarden Milla Witt og til vores særlige festtaler, legefarvlig direktør, PhD og doktor med, Klaus Thompson fra AUH, velkommen til jer. Som i vildt sikkert ved, så bliver ceremonien i dag her også live streamet, da vi desværre ikke har plads til alle dem, som gerne vil være med, de kan følge med på skærmen, og der skal også lide et hjertelig velkommen til jer, som følger med derude. Jeg håber, I kan fornemme den særlige stemning, der er her i aflag. Ja ja, nu skal det så handle om jer, dagens absolute hovedpersoner, og som alle og én har fortjent et kæmp bestort til lykke ovenpå en veloverstået eksamen, og en gennemført uddannelse i medicin her for Aarhus Universitet. Man kan sikkert drage en række paralleller til den sang, vi lige har hørt om den danske sommerskade, Tjør Larsen, for de studier, I har gennemført, har udensyvel været både udfordrende og krævende, til tider lunefuldt og uforudsigte, til andre tider betagende og dravende, nogle gange for tryllende kun klæt i solskind, andre gange oprivende omgivet alyn og torten datter. At komme der til, hvor I er i dag, kan man andre ord kun lade sig gøre med en god blanding af flid, kløgt og mod. I har gennem studierordne oplevet både sejre og udfordringer, prostration og glæde, undren og klarsyn. I har knoklet over børnes mængder af viden med færdighedsøvelser på klinikerne og i møde med patienterne for første gang. Med den ballast står I nu her med en af landets bedste uddannelser og kan se frem mod et sikkert og meningsfyldt job, og et samfund som kalder, hvis det ikke lige fremroper, på jeres viden og arbejdskraft. Jeg håber, I vil sætte bage på tiden her på Aarhus Universitet som en god og lærerig tid, der gav jer en faglig og personlig ballast til det værv, som nu venter jeg lige om hjørnet. I siger det måske alle snamme en lilles mulig nervøse for det ansvar, som vil blive lagt på jeres skulder om et øjeblik, når I står ude på hospitalerne. Men husk, at alle dem, I møder det ud af, de andre lærer har været i den samme situation med samme ærefrygt for den opgave, som lå foran den. De vil helt sikkert hjælpe jer og støtte jer og har ikke glæbt hvordan det var. I får brug for den støtte og hjælp, så brug den. Men mit bedste råde skal alligevel være glæde jer til den rejse, som I nu har taget den første etabag, og som udensvivl bliver både spændende og så deles lærerigt. Og nu til dagens første taler. Vi har jo en tradition for, at det er en representant for de nye, der er en lærer, der holder en tale for sine medstudierne og for os andre her til kandidatafslutningen. Så derfor vil jeg overlede ordet til kan med julius, edvarten, hvil og hvidt. Skal vi give ham en stor hånd, når han kommer op på scenen? Kære, kantmiddag, venner, familie, både dig hjemme og her på universitetet. Tak fordi jeg viser mig denne tillid ved at lade mig stå her i dag og sige et par velminne ord på vejene jer så alle sammen. Jeg er normalt ikke en stor tale, så ja, jeg undrer mig også. Men det er mig en stor glæde at ære, at stå denne op her. Vi kan starte med at sige et kæmpe tillykke til alle. I er simpelthen så fantastisk sejre alle sammen. Vi er klarede det. Vi har set frygten i øjnene, grebet tyverne ved håndene og kommet ud på den anden side med opræstpande. Vores kollektivt udviklet frukt for både specialet, impetiksamen og pitterhållen kan vi nu slippe. Det hele er nu et færdig kapitel. Ligeledes er tiden med Havregrød morgen midte og aften sidst på måneden. Derfor, hvis I nu kan nå med jeres meget brede skuldere, så har prøvet at give os selv et klart på skulderen. Det er ikke fortjent. Men så fantastisk som vi selv er, så var vi nok ikke helt kommet så langt helt alene. Jeg synes, det er vigtigt, at vi husker at give en stor tak til alle de mennesker, der har stødt bag os og backet op om vores efterhånden mange år i projekt. Personligt vil jeg gerne takke min søde mor og far. Jeg vil opfordre alle andre, der gør det sammen med dem I har kære. Vi var ikke kommet så langt uden dem. De har vores ryk i tid og utid. For 6 år siden startede vi omkring 230 studierende på verdens bedste studio. Jeg husker, at vi havde de sødeste tutorer, som passer godt på os. Og hjælpe os til at finde vej rundt på universitetet. Det var jeg fliknemt for mig at finde verken anatomikbygningerne eller matematisk kantinene de første uger. Men at finde rundt, det gjorde vi. Vi lærte at betjene mikroskoperne og skabe impressionistiske kunstværker af selve og vev, kunne bruger farvbljønter i det der til indrettet udeavleveringer. Vi lærte, at trilagespapir er ikke kun noget til bederværelset. Og at Blackboard på AU ombard er grønt. Vi lærte at finde de største dukkage i kantine er dem, der ikke hopper, er jurister. Og at man ikke kan holde en fri, der er bare uden muligheden. Og at digital examinationen ikke er det, han først troede, det var. Vi er en årgang, der har opnået meget. Vi har haft mange, der har bidraget meget til vores sko-fællesskab på et tal i måder. Vi har studerende, der har oprettet et medicinsk udansesfællesskab udenvæsten otter. Det er nok ikke måtte komme med her i dag. Vi har haft folk fra årgangen, der har haft last lykke til Kamrald i samtale i Oenhøjde. Skulle jeg selv sige det. Det, der resulterede i, er, at vi fik lavet om på lovgivningen, så vi fortsætter at have mulighed for at komme i klinik i Viborg. En af mine personlige favoritter i forhold til nye opstartede foreninger har været sekspresso maskinen. Det er det sværere ikke så faktisk, som den lyder, men kraften er god på de lange dage på læsesalene og til de senere møder i vores kære medicinahus. Til jeg der sidder og tænker, jeg har ikke været særlig aktiv i en stønderfægning, eller bidraget særligt meget på studiet. Til jeg vil jeg sige, at de bidrager til vores sammenhold og vores studiemiljø på jeres helt egen særlig måde. I er gode venner. I er de gode venner, man støtter sig op af, når hverdagen bliver lidt for stressende, og det er jer, som giver også igennem examenerne med læsegruppenmøder og de gode noter. Mange tak til, at alle får til at have været en del af vores studietid. Vi er også en årgang, der har været igennem meget med både SU-reformer, uddannelsesløft og fremdelserformer. Alle har dit henblik at få os igennem hurtigere, selvom statistikken vil vist vise det modsatte. Det sværere har også indtrykket af, at de mange reformer har bidraget til en mere stresset hverdag på studiet. Er man først bagefter med en examen, skal du ofte nå at tage den første examen oven i den næste. Det skaber en undkirkel, hvor mange af de examener ører chancen for flere mange examer. Erkendelsen af det, har udindtvivlet meget hos os alle, på et eller andet tidspunkt. Jeg har overbyst om, at trustlen om udskrivelser fra studietid har påvirket os i vores valg, og vores prioriteringer. Flere prioriterede formålet studiet og bøgerne over andre vigtige aktiviteter, som for eksempel vores foreningsliv. I min optik er det en ærgerlig udvikling, fordi det netop er i foreningerne og i frædelsbarnen, at det faglige og sociale fællesskab udvikles. Det er det faglige og sociale fællesskab, som binder os sammen. Det er det, som gør os stærke, det er det, som vi skal passe på. For mere end 2000 år siden, hedder Astrodoles, allerede forstået det, og udtagelt, at det gode eller det dyrte liv, som har kaldt det, dreret som en livbalanse. På samme måde har vores studieliv været livbalanse. Balanse mellem bøger, venner, forskning, foreninger og alle de interesser, man nu hedder. I vores kommende lægeliv skal vi lige lide at søge, at opnå en lille balanse. Bøgerne er måske skiftet ud med patientjournaler, vennerne af kolleger, og det seneste aften af frædelsbarnen er nu lange nattevakter. Men ikke desto mindre skal vi huske, at finde en balanse, så vi ikke brænder ud. Hedder Astrodoles, lede i dag, havde ordene den gylende middelvej, nok snarere været fordriftet til mindfulness, work-life balance og teaming. Ikke desto mindre er det vigtigt, at huske os selv, og at fokusere på ikke kun arbejdet, når man har en 3-årigere hjemme, eller hvis vennerne spørger, om man lyst til at mødes, til middag. Apropos mindfulness, og work-life balance. Jeg har med sig at behandle dispensationsansøgninger i år og fire år. Jeg ved, at mange på studiet døjer med stress i sådan en grad, at det påvirker os helbred. En del af den stress, som vi allerede oplever nu, stammer fra vores alt for højt forvindninger til os selv. Jeg tror, at de højt forvindninger, at det delis kommer af, at vi maler mange glansbilder af os selv. Vi udstiller os på Instagram og Facebook, og bliver hastaget af Photoshop'et som aldrig før. Problemet er, at når vi alle bliver vant til, at sammenligne os med det, vi ser på sociale medier, så bliver jeg meget lidt stresset og føler, at vi ikke er så til. Vi glemmer ofte, at de billeder, vi ser på Facebook, eller på Myderbloggen, kun er den ene side med dalgene. Vi glemmer, at fortælle om alle de sværere tider og nedturerne, vi alle har ind i mellem. Tag mig som eksempel. De fleste kender mig som CBS-hyvern fra 12. studiet, som var på den plakater en gang, som lavede nogle schema-værk som var oknice. Min frygt ved denne korte observering er, at folk glemmer, at jeg for eksempel har tumpet ieksamene under min tid på EU. Ikke så min venner helt semester, hvor jeg kæmpede med tungt, speciale ordentlig elte semester. At jeg var så prenset i det første uroverkaldeskemis, det er nu ud. At jeg nok ikke helt så ordentligt og var ret stresset, nok også mere, om jeg godt var. Det er ikke så søjt at sige, det her selvfølgelig, som at når jeg er masser overskudt til både studio, venner og fritid. Det er svært ikke, sådan en sandhandler. Det er vigtigt, at vi har en kultur, hvor det ikke kun er glansbilledestamlinger på Facebook, der dominerer. Vi skal have en kultur, hvor vi har lyst til at bedre om hjælp og sige, når der er noget, vi ikke føler, vi kan, også før de er for sent. Når folk gik over glansbilledet, glæmmer de den sur halvdel. Man laver urealitiske standarder, baseret på, hvem tror, andre kan klare med lettighed. Og det er denne perfekthedskultur, der gerne bruger de sidste amutter på, at de taler sig det. Det er nemlig ikke kun på studio, at vi har en perfekthedskultur. Det er lige så høj grad, nu, når vi er skudt som læger. Vi vil gerne kunne det hele fra starten, men det kan vi selvfølgelig ikke. Vi kommer til at lave fejl, der vil være nogle dage, der er gode, andre, der er mindre gode. Det er vigtigt, at vi er trykket ved at sige fra, eller det ved jeg ikke. Vi skal ikke være perfekte. Vi skal ikke kunne de hele fra dag et. På det seneste har det været styrrelsen fra patientsikkerhed, som har været efter de ikke perfekte læger. Og i sådanne situationer, er det vigtigt, at vi som lægestand står sammen, har en andens ryk, og hjælper sade med at finde ud af how to doctor. Fordi Google kan ikke hjælpe jer. Jeg har tjekket. Vi er ikke perfekte, men i systemen, vi er skudt at arbejde i, er det heller ikke. Vi har en ny mulighed i vores erfaringer for flere sygehuset, at påvirke i det stedet, at vi skal i KBU, lige om lidt. Jeg lægste på et tidspunkt et studie, der sagde, at en ny læge på en afdelning havde flere skuldkoren at bidrave med, de første tre måneder. Der efter, der blev lige så stille, at vi havde ingen om, at sådan har du altid været. Man stopper med undros, når man finder sig til rette. Men bare fordi det har været på én måde i lang tid, viser det ikke, at det er den bedste måde. Hverken for patienter, jeg lukker, så var søde og lov mig, at bruge de første par måneder på, er at bidrave til jeres første arbejdsplads på en god måde, til gang både for os selv, men også for de kommende kuburer. Det er vigtigt, at det er vigtigt, der er plads til at fejle. Der bruger for ekstra kvalitet, så der er mulighed for at hjælpe hinanden med at fange de fejl i hver samme måde lave. Jeg håber enereligt på, at det nede, vi kan hjælpe hinanden med, og vores kolleger i fremtiden. I vil ikke have flere, det kurde mig situationer. Det er vigtigt, at vi som læger ikke blot tage ansvar for os patienter, men også tage ansvar for vores sundhedssystem, og hjælpe djøførene til at forstå, at vi idealiserer operationsturer i Skrejby og ikke kunne have to sygepladsker på en afdelning med 35 %. Vi må sammen hjælpe sadet til at finde ud af, hvordan vi best muligt for flest er mest sundhed for vores penge. Vi skal være med til at definere essentielle og ikke essentielle opgaver, og blidt ikke op, om vi sparer 400 millioner i Skrejby på Skrejby sygehus, fordi djøftringene var et for optimistiske i regnerakket. Vi er ikke bare en passige del i systemet. Vi kan sige at forme det. Vi kan jo godt kase i. Tænk bare på alt det, vi allerede har opnået her. Er nævnt lige før, flere eksempler med både Lars Lykke, vores kaffemaskine, vores studiemiljø, vores uddannelsesfællesskab, med M2Q kalender og meget, meget, meget mere. Vi kan godt. Vi har øvet os på vores universitet i forberedelser til det, der ligger efter. Nu er vi klar. Vi er klar til kun fremtidig møde, som forhåbentlig bliver lysere og skal selv først troede. Klar til at være med mig selv i en anden af vores søndagsvæsen. Det er en stor opgave, men jeg tror på os. Vi er i den generation, som kommer til at arbejde i fleste år. Lad os nu sørge for, at det også bliver nogle gode år. For som man siger, så er det rejsten og ikke målet, der er ikke målet, der er i sig selv vigtige. Lad os sørge for, at denne lange rejse, som vi kunne lide i kønt, bliver lige så gode som de sidste 6 år. Tak fordi, at I har startet denne rejse sammen med mig. Det er jeg, jeg er evigt taknemmelig for. Jeg glæder mig til at arbejde sammen med jer i den spændende fremtidig gør jeg møde. Mange tak ved os tid, og nu vil jeg gerne ønske alle sammen en fortsat rigtig god kendtæt afslutning. Tusind tak til Aarhus Universitetskord underledelse Diagent Matthias Skorpsørensen for en fantastisk smuk sang. Det er mig nu en stor glæde og fornøjelse i introduceret dagens festtaler Klaus Thompson, doktor med PVD og Lægefarvelig Direktør for Aarhus Universitetshospital. Klaus har selv uddannet læge og blev speciale i endokrinologi med Speciale Intanmedicin tilbage 2002. Men blev ret hurtig leder i syvhusvæsene efter en lang overrejke og behandlet patienter. Og står nu som ledende overlæge eller hvad hedder det? Hospitatsdirektør for vores en af de bedste hospitaler i landet. Faktisk det bedste hospital 11 år i træk. Har et stor indsigt i sundhedsvæsen og det ikke kommer ud og arbejder det nu Klaus er otroligt glad for, at du har velkommen her i dag at tale for os. Mange tak for introduktionen. Er det kan? Min damer og herrer, kan jeg kollegere? Jeg synes det er lidt mere, for ikke at stå heroppe, especially efter den der flotte tale. Det var altså vare modigt, vil jeg også sige. Jeg er rigtig glad for, at jeg får lov til at holde den, at jeg har tale for jer i dag. Helt nyt hold kan meder. Et nyt hold læger er i lige om lidt. Sådan rigtigt. I hvert fald lige når jeg gennemførte den formille handling om lidt, så tror jeg, at I næsten har fået lightens to treats. I ser glad ud. Det gør jeg. Jeg er også god grund til at være stolte. Og nede i salen her, der sidder det garanteret masser af mennesker, som bare er fuldstændig sprangfyldt af stolthed over, at I sidder netop, der hvor I sidder. Det er det også god grund til at lære. Der måske også nogen, der er lettet. Der er virkelig brug for jer. Det er der. Der er brug for jer derude. Nu har jeg taget en uddannelse, der giver jeg fantastisk mange muligheder, både i arbejdslivet og i livet i allermindighed, verden over. Det er en fantastisk uddannelse. Jeg har selv prøvet mange ting, synes jeg. Det er en profession, hvor der er så mange forskellige muligheder. Jeg har haft rigtig meget klinik, som lader spurgere inde på. Altså, jeg vil sige, i jervongelighed, der har vi rigtig lange vakter og arbejdet ufattelig meget. Ej, det bliver ikke egentlig slags taler. Det gør det ikke. Så er jeg forursket. Jeg synes, det er enormt vigtigt, at man holder fast i, og ved akademisk uransætter man tænker, at man skal have en grad eller andet. Det er enormt vigtigt at holde fast i den akademiske del og indgruede en del. Hvordan sikrer man sig nu, at man laver det mest evidensbaserede, hvis ikke man kan vurdere det? Hold fast i at være akademiske. Dengang, og det er ikke pat, var der faktisk en helt lille fag, hvor man enten skulle være POD eller gerne doktor med, bare for at få en hoveduddannelse stilling. Det har ændret sig til det gode, synes jeg. Så er jeg underviset, at jeg har været klinisk lægt og andre ting, og det er fantastisk godt at undervise. Fordi så holder man sig selv op til date, så er jeg ved at ledere på mange forskellige nivåer. Der vil jeg sige til, at det er fantastisk spændende, at være leder, så hvis nogen har lyst til det, så go for it. Så er jeg planlagt hospitalstykker i. Jeg har siddet to år i en planlægningsavding, sammen med arkitekter, ingen senører, planlægger og entreprenører. Jeg tror simpelthen, der er nogle professioner, der giver så bred en palett af muligheder. Jeg synes, det er vildt spændende. Jeg kan også sige på det måde, at hvis jeg skulle vælge studie igen i dag, jeg tror bare ikke, jeg ville kunne komme ind. Med mine karakterer det er noget længe siden, jeg kunne komme ind, og hellervis så ved jeg, at man kan komme ind på andet, og bare karakteren er lene. Men det er faktisk retid til sådan et af det. Jeg skal nok være med at give gode råd, og dårlig for den sags skyld, og jeg beklager, hvis det lige vil komme til at lyde som om, jeg gerne vil give her nogle råd, men husk, så er det vel menende. Jeg vil tage nogle tema op her de næste minutter, som er vigtige for mig. Temaet, som jeg også tror kan blive vigtige for jer, og nogle temaer, som jeg tror er vigtige, og jeg ved, er vigtige for patienterne, for uanset hvor de kommer til at arbejde. Så langt det fleste er gennemgående klinisk uddannelse, og mange af dem kommer til at arbejde klinisk, altså i kontakt med patienterne i hverdagen. Andre er de kommer til at arbejde i det private, eller det offentlige med forskning og udvikling, hvor der ikke er direkte kontakt med patienterne. Men selvom ikke er klinikken så husk, at det i arbejder for, det er patienterne. Hvis de udvikler noget nyt, så er det for patienterne. Patientens behov kommer først beklaget. I får nok det servyre til nogle forlesninger. Der er ikke ret mange bælder. Der er ikke ret mange bælder. Jeg havde bare behov for lige at vise det her, fordi jeg vil gerne se, omkring de her to sætninger, de betyder rigtig meget for mig, og i virkeligheden har de betydet noget for mig i mange år. Men vi formulerede det, som de to lede troede for os, og vi formulerede de somatiske hospitaler her i byen, rent organisatorisk. Det er altså de her to sætninger, der betyder rigtig meget for mig. Jeg har trygt på beslutningerne ud, for de her to sætninger, det gør jeg i hjemmetligt. I ledelsesjobet er der sådan noget med, gør vi det rigtigt for patienterne her? Har vi spuret det rigtigt til råd, og kunne vi gøre det bedre sammen med andre? Det er vigtige ting, at spørge sig selv om. Og i klinikken gør vi det bedst muligt for netop denne patient lige nu. Har jeg spuret patienterne i borgerne? Hvis i råd kan jeg gøre det bedre sammen med andre? Og så om der er en øjeblik, så skal I give den formelte handling. Det var sådan en form for et lægeløfte, som man siger. Den bygger på den hypocratiske læget, den æde, der forplikter jeg etisk og moralsk. Og hvor tidligere kollega Hippocrates, han arbejde virkelig også efter de samme to lede troede. Så måske er det engang mig selv, der har fundet på den. Nu lige altså at sige til James Bond fans i salen, at der kan være en viss utilsigtede lighed her med Sean Connery. Det er altså Hippocrates og han står med en patient, det er drengen og drengens mor. Og det jeg vil med det her billede, det er at det som Hippocrates interesseres mest for, det er prognosen. Altså hvordan kommer det til at gå? Hvad ønsker patienten? Hvad ønsker familien? Hvad betyder mest for patienten? På den tid var der ikke behandling. Men jeg mener faktisk stadigvæk, selvom vi kan rigtig meget af dag og hele tiden kan mere og mere, så mener jeg stadigvæk at prognosen er det aller vigtigste i en hver form for behandling. Hvilke behandlingsmuligheder er der? Hvordan er mine fremtidsudsikter for job, forførlighed for livet, hvis jeg vil at den ene behandling frem for den anden? Eller hvis jeg freveler behandling? Prognosen skal forme sig i samarbejde med patienten, ud for patientens behov og med kynlig vejledning personalt. Det er blandt andet ja. Og det drejer sig virkelig også om en prioritering i den konkrete situation. Så i her, der siger Lane, til patienten lige dårlig, jeg skal lige fortsætte en prioritering, mens han slår platterkrone, og så skal det jo ikke være i den kliniske hverdag. Men I vil komme ud i situationer, hvor I tænker, her var det måske virkelig en bedst ikke at give det næste stoff. Fordi chancerne for effekt er så forsvindende små, og risikoen for store bivirkninger så stor. I den situation, der kan det være rigtig svært at tage samtalen med patienten og de pårørerne, om at der nu ikke er flere behandlingsmuligheder for sygdom i sig selv. Men at vi faktisk kan hjælpe patienten til stadigvæk at have en fornuft eller måske lige fra en god hverdag, sammen med sin familie i sit hjem for en periode. Det er noget man skal lære. De skal lære i hans kolleger, det er sygplejerske, det lærer, det er andre, der kan det her, det er ikke let, men det er faktisk sådan, at en periode, så de største barriere fortaler om de her ting, de ligger som oftest hos os behandler. Vi tager nogle gange et hensyn, der er forkert, fordi vi tror, vi ved, hvad patienten helst vil. På den måde så kan vi blive hensynsløst, hensynsfulde. Så derfor spør altid patienterne og være venlig. Spør, hvad er vigtigt for dig. Ild blive overrasket, hvor meget nemmere det kan være at tage med og det er altså patienterne, der bedst ved, hvordan de har det, hvordan de gerne vil leve. Og I skal give patienten mulighed for at forforsage, hvad det er muligt, men I skal vejlede ud fra jeres faglighed. Jeg har fået en fantastisk uddannelse. Og lige nu er der et på toppunkt, der er viden i brikken. Nu er i uddannelse, at i principiet kan blive specialist, inden for at være speciale. I sådan en slags stamceller. Der er, der er sådan helt basalt at være totipotente, altså kan specialiseret til at blive hvad som helst, en hver typisel i kroppen. I virkeligheden er det nok mere pludipotente, fordi der er nogen af, der er bedre, til at tænke 3-dimensionelt og er gode med hænderne, mens andre kan blive gerur eller noget inde. Så der andre er, at der er fummelfingeret, I skal nok holde jer for den slags. Men der er forskellige ambitioner hos hver især. For jer, der bliver i behandelssystemet, der vil nogle gå efter det mere specialiseret. Andre vil heller have et job, der kræver en bredere profil. Men I kommer alle sammen til at opleve et fagende, og mulighederne vil komme til at udvikle sig astronomisk hurtigt, bare at tænke på personlig medicin. I har kun hørt om toppen af det. Vi kommer til at kombinere enorma datamengler, men lige så mange genomdater, og det vil skabe helt uanede muligheder. Og det er der, vi også kan være med til at finde begrænsningerne. Det kommer til at gøre en afgørende forskel de kommende år. Sådan dag, så vil mange af jer blive specialer. En del af jer vil arbejde med specialiseret opgaver, og enkelte med højt specialiseret opgaver, som kun ganske få personer, få steder af land, der arbejder med. Der er det altså vigtigt, at der er dygtige lærer med al de her profiler. Der er patienterne brug for. Men husk, I skal ikke tænke, at der er nogen uddannelse eller behandling, der er fine end andre. Det jeg kan afsløre for jer, det er, at den patient, der kommer ind om natten, dårlig, utildt passerbangen, er revnende lige glad med, om vi taler om en behandling, der er en regjonsfunktions eller højt specialiseret. De vil bare gerne have hjælp. Så besimpen hvis udgangspunkt har tillid til, at I kan hjælpe den på den rigtige måde, så ligegylde hvor jer, så kan I gøre en afgørende forskjell for netop det menneske, som overfor jer. Jeg har fået en uddannelse, der giver mulighed for at arbejde med alle faser af livet. Faktisk fra før glimtet øje og til opduktionen. Og I får en position i jeres job, hvor patienterne vil ligge deres liv eller deres børn i jeres inder. Det er stor privilegium og stor dansvarer, men ved hvad, det skal I nok klare. I har ladet vist, at I kan lære. I er talent. Talent skal plejes. Det kræver træning, men talent er ikke nok. Ulla Wilbeck har jo trænet for det der helt vildt succesfulde landshold i kvinderhåndbold. Ham det spurt på et tidspunkt, er det ikke bare fantastisk at arbejde med så meget talent. Så er han talent, der interesserer mig ikke. Det er der nok af. Nej, det er William til at blive dygtigere, der betyder noget. Det tror jeg på. I kommer til at klare af fremragende, så længe I gør i UMA, så længe I sørger for at samarbejde med et samlet behandletime med mange kompetencer, så længe I ydmyg, så sørger for at spørge, når I usikker at hjælpe, når I kan se, at andre er usikker. Det betyder virkelig meget for mig nemlig, hvordan vi kan lære vores fejl, hvordan vi kan lide bedre til at undgå fejl, for der sker fejl. Der vileske fejl, fordi vi ikke altid kan forese det uventede, der sker, og derfor er vi ikke fuldt ud forberedt på det. Men for mig er det vigtigt, at vi øver os, så vi hele tiden kan lære fejlene, så de bliver sjældnerer og mindre alvorlige. Jeg har stået for os nogle gange i offentlig hens skudlignige forbindelse med sager, hvor der var mistanker om, eller at der var skidt fejl, som kunne skade pacenter. Her er der altså min erfaring, man altid skal tage pacentens perspektiv. Kan der medføre et skade? Vildten, og hvor alvorlig er de her pacenter eventuelt berettet til at statning. Og den her sætten handler om kraftmedicin, som utilsigtet, men systematisk, har blevet blandet en forstærk koncentration leveret til kraftafdelinger, og så givet til pacenterer. Da vi opdagede det på universitetet hos PESAL, så fik vi lynehurtigt belyst, hvordan det har skete, om fejl med rette, og når det var skete, hvilke pacenter der omfattede, så orienterede vi de andre hospitaler i landet, fordi denne behandling bliver givet flere steder i landet. Og så valgte vi at gå offentligt ud, med sagen, fordi vi menede, det har betydning for pacenterne. Så vi sendte en pressemeddelse ud en tidlig morgen klokken 6.30. 6.32 ringede min telefon første gang, og den ringede hele dagen igennem, og jeg var i radio og fjernsyn flere gange, og det sluttede sidste gang, de rejte klokken 22.30. Og så svant interassen for fejlen hos os. Hvorfor det? Det gjorde den, fordi vi havde jo undersøgt det, vi kunne, vi havde fortalt det, vi visste. Vi fortalte selvom fejlen, vi tog os af pacenterne. Der er nogen, der siger, hvis alle anden svægter, så holder til sannigheden. Jeg fortalte sannigheden. Min erfaring er, at man skal holde sig til sannigheden. På godt og ondt, helt fra starten, ingen bliver hjulpet af usannigheder, eller i fortilelser. Så hvad erlig, er ikke bange for sannigheden. Det er en fejl. Hvis det selv kommer søgelyset, så skynd jeg at tale med at se, om det kontaktforening bliver om hjælp. Og skete lidt, tænker jeg ude af kontektsbillede. Det her er rumfærdens challenger. Den opsændes den 28. januar 1986. Alle forberedelser er gået godt, men ved faktisk godt, at der er problem med en o-ring. Det er sådan en pakning, der sidder i en af løfterraketterne, og adskiller den store varme Det har man egentlig vist i lang tid. Men færdene har været stadig flere gange, uden at fejlen egentlig har haft betydning. Og så siger man om fejlen i den her o-ring. Det er en uinskid, men acceptabel risiko. 3,4 sekunder efter opsændelsen, så bliver o-ringen utæt og varme fra motoren gået i brændstoffet og færdene eksploderer. Hvad er det at gøre med lærervejdet? Du er lidt inden på det julelse. Der sker noget, der diginer, at man accepterer afvildser for retningslinjerne. Man accepterer små afvildser, som går godt i en periode, men som kan få konsekvenser for patienten. Det sker næsten unærkligt, og det hele timet, der accepterer det. Også det nye på afdelen, vi hurtigt tilpas i, at sådan gør vi her. Det sker, men der er ikke mange steder, hvor det kan få så alvorlige følger, som i sundhedsvæsen. Jeg forventer faktisk at personale på hospitaler kritiske overfor systematiske afvildser. Så hvis en kollega påtaler, at du gør noget afvignet, så skal jeg lyt og lære. Hvis du ser nærvignet affærd, så påtaler du ikke forbi til ansvar at være en svarlig lærer. Jeg er svejlig lærer af hinanden. Det er bare så vigtigt, at vi kan hjælpe hinanden til at gøre det rigtigt. Spurg du ikke indere i en situation, hvor fokus er ryggen fri, før fri luftvej. I skal ikke ud af et defensiv medicin. Gøre det rigtigt, være faglig. Det er bare så vigtigt, at vi har den kultur, og den kultur vil jeg gerne have alle steder på hospitaler og alle steder, hvor man behandler patienter. Hvis vi accepterer afvildser eller hvis vi bare går forbi, og hvis vi ikke lærer vores fejl, så gør vi heller ikke det bedste for patienterne. Og hvis det er retningslinjerne, der er forkert, så lad være med at omgå dem. Gør noget for at få dem rette til. Vi skal være sikker på, at instrukserne er korrekte. Også at de er til at forstå, at de bliver fuldt. Her har vi et p-skilt. Og der kan man se, at nogle gange så skal det skæres ud i PAP. Hvordan? Men det gælder altså også nogle gange i vores eget system. Nå, lige om lidt, så er i læger, og skal ud og arbejde som læger, hellervis har jeg allerede været ude i klinikken, og nu skal I snart til arbejde mere selvstændigt. Og det kan I godt glæde jer til. Nu kommer I til at arbejde med det, jeg forbereder til i en overregge. Der er ingen, der forventer, at I kan alt, når I kommer ud. Det skal Heller ikke selv forvente. Det er ikke lægekunst, det lader som om, at man kan det hele. Indenom ændrer tro, at man kan det. Ham her, er doktor Wichit, jeg kan nok ikke udtale rigtig, han er både MD, MPH og PHIMS, og han leverer til synene all muligt, lige fra plastikroversionen over syvligst test til dykkermedicin. Måske er det både på multilægen, til den multisyge. Jeg ved det ikke, men det der, det er ikke kunst, det er kunstigt. Det bringer mig så til, hver lægekunst. Det er ikke nogen definition på, om jeg har en opfattelse af, hvad det er. Efter min mening, når viden og faringen for både behandler timet og patienten mødes, og der er gennem skabes de bedste løsninger for netop den patient. Det er det kliniske skøn. Jeg ser det kliniske skøn, som er det redskab, der skal anvendes til at vurdere de halvingsalternativer, der er for den her patient, til den bedste mulige løsning for patienten. Det skøn er situationsbundet, til at ordne kliniske vurdering, objektiv data, oplysninger for patienten, pårørende kolleger, og asignefaring. Det kliniske skøn, efter min mening, er den vigtigste kompetanse, som man skal opbygge, som behandler. Det er med den kliniske skøn, at der skabes lægekunst. Og en af jeres store opgaver, det bliver så også at rydge i patienter om forbyggelse under kramtfaktorerne, så de kan leve længere. Men husk i et dommere, og de skal ikke dømme. Lægekunst er også at acceptere, at patienter ikke altid gør, som du siger de skal. Ikke altid gør, som de siger de gør. Og i virkeligheden er lige så menneskelig, som dig selv. Jeg lige læser et lille dæk, der bliver nød andre, som jeg synes beskriver, det her dilemma rigtig godt. Dæk det, det hedder robust dilemma. Og giv mit helbred, hvad skøbligt. Tænk, hvis jeg hang med hjertet, og ofte tog mig til maven. Så vil jeg være, når om helbredet. Passe på, hvad jeg spiser og dræk. Gå lange tur i alt slags vær. Og leve af skedisk og længe. Men mit helbred er alt for robust. Så jeg undergraver det dagligt, med lumske spiser og alkohol, med røg og majenglade. Jeg tåler det hele, så derfor har jeg nok ikke langt igen. Men tænk, hvis mit helbred var skøbligt. Så vil jeg være sund. I har fået den bedste, efter min mening, den bedste uddannelse, man kan få. Nu er jeg klar til at komme ud, og komme i kontakt med patienterne, cyplejerskerne, bioanlytikerne, portørerne, servicehæstænderne, pøvderne, audiograferne, lægerne, bare for nævne nogle af dem, som jeg kommer til at møde, ude på hospitalerne og i praksis. Jeg er også dem, der skal hjælpe de lægestolerende. Så de kan blive mindst lige så dygtige, som jeg. En gang. Hvad er kritiske? Hvad er interesseret? Hvad er konstruktiv? Hvad gør jeg umade? Og for at trække en parallel til det, du sagde Julius. Så har jeg fået være mennesker, rigtig personer. Husk, besætningsbehov kommer først. Vi skal i resultatet gennem samarbejde. Jærteligt til lykken, og gode ind. Tusind tak for en inspirerende og tankevæggende taleklaus. Det bekræfter mig, at det er et vigtigt verv der er studerende til. Tusind tak. Så kommer vi til det næste punkt i programmet, og det er overrækelse af doktorbræve. Man skal jo glade for at få bræve på snurretider, men man skal i særlige sæde være glade for at få et doktorbræv. Det er traditionen, at vi på en feste højt tidlig dag, som i dag er anerkendt og takker dem, som har skrevet en doktordisputat og individens bedømelse ved fakultetet. Det er sådan, at studerende er jo dem, som har ret til at uddannelse lægekandidater, men vi har også et dronning. Det har været kongen på et tidspunkt, der gav universiteterne ret til at tiltile doktor titlen til sæddeles fremlig akademiske insatser, som en anerkendelse af det. Mange er kender sikkert POD-graden, som er den højste uddannelse, man kan få i et land. Den kan man tage efter, man har taget en kandidat, der er sikkert en del af jer, eller det ved jeg, der er, som skal i gang med POD-studie, end nu eller også i de kommende år. Det er en vigtig del af en akademisk lægelig uddannelse, at man går den vej. Men hvis man exhalerer i sit fag og bidrager selvstændig til videnskabens fremme, det er det direkte citerede for lovtexten, og demonstrerer en stor grad af videnskabisk selvstændighed, så kan man indivere en doktordisputats og forsvaret den ved universitetet i tilkendte doktor-middeltidlen eller doktor-uddontidlen, kan vi tillide i dag, har vi tre doktor-meder. Det er mig en stor glade at promuverere, som doktor, ved Aarhus Universitet her i dag, som bevis på et af gennemførelse af et særdeles avanceret forskningsprojekt og hvad også kan en takja for universitetes side få i på den måde bidrager til den akademiske udvikling ved universitetet som helhed. I dag drejer det så om tre personer. Det er Karne Lise Garm Spindler, som har skrevet en disputats med den munrette titel clinical utility of tumor specific mutations and circulating nucleic acids in plasma from patients with a metastatic colorectal cancer. Jeg er sikker på, at der er nogen, der får lyst til at læse den. Jeg gør i hvert fald. Henrik Støvring, har skrevet en disputats med titelen using prescription data as indicators of disease and drug use new analytical methods based on renewal processes og indenlige så har Mikael Nøgge-Petersen skrevet en disputats som hedder Diabetes in Greenland 2008-17 and new model of Diabetes care in Greenland based on continued monitoring, analysis and adjustment of initiatives taken for fakulteter og universitet skal lad du lydde et kæmpe stort og velførtjent til lykke. Så kan jeg komme her og op, så jeg kan overrække jeres dr. bræv. Og ja, kære unge, kan meder lige om lidt lære men det blev tidtætiske aflæg i jeres lægeløfte. Det blev indført her i landet i 1815 og blev formulerede Johan Daniel Hellholt og overlyden har faktisk stort set det i ændreser siden dengang. Der føler ikke nogen juridiske forpligtighed så i forhold til afgivet lægeløfte men det formulerer man måske mere vigtigt en række etiske forpligtigheder men påtager sig når man træder ind i lægestanden for autorisation som læge. Det er faktisk en forudsætning for at kalle sig læge og for autorisation at man aflægger lægeløftet. Det er altså ikke bare gamle tomme ord men understreger en forpligtigelse og en forventning fra samfundet til hvordan I agerer som læger. Det har faktisk nogle rigtige klog ting bygget ind i iser og omkring at man forpligtiger sig til at bruge sine evner til medminske og skarven til at være omsorg for alle uafhængige af stand og ansælse og til at holde talsedspligtet og til at uddannelse kontinuelt. Nu vil jeg læse lægeløftet op som blev formuleret i 1815 så nu skal I lytte godt efter. Efter har aflagt offentlige prøve på mine i de medisinsk at vores gefag er været kunskaber aflægger jeg her ved de løfte til hvis opfyldelse jeg i en yder mere ved håndsrejkning har forpligtet mig at jeg vil mine forretninger som praktiserende læge stedse skal lade være mig markt på læggende. Efter bedste skønnet at anvende mine kunskaber med flyd og omfund til samfundet og mine medminske skarven. At jeg stedse vil bage lige som hvitehedsfuld omsorg for den fattige som får den rige uden persons ansigelse. At jeg ikke ubefordret vil åbenbare være i min enskab at læge har erfaret. Og at jeg vil søge mine kunskaber fremdetisk udvidet og gjort gør mig bekendt med og nøgge efterlæget de mig og mit fag vedkomne anordninger og bestemmelser. Og nu vil jeg be alle de nye læger om at komme herop og sammen med roligstenen Nielsen vil vi forestå en ceremoni hvor I vil blive robbet op en for en og komme hen og trykke mig i hånden, når jeres navn bliver læst op. De nye læger kan blive siddende og så er vi adentendt. Vi starter bare og det er Kristina Stilling Harnanne Abedt Trine Rosa Wittar Pedersen Ejbelsen Maja Miriam Friis Johan Akurt Ingrid Rannheim Agnes Toa Victor Alrup Hanna Brugård Andersen Luise Østergaard Andersen Stefan Andersen Rikke Holmgaard Andresen Stine Kalle Søg Andresen Luise Antonsen Maria Arlsen Laura Tvilling Bax Kristoffer Bak Maria Hammerbak Morten Bentestuen Peter Berg Kristoffer Berg Hansen Lene Bik Cecilia Lundgård Bjerge Sarah Kristine Blok Anne Kristine Blåbære Marlene Skovbo Bok Lasse Borg Maria Kålein Brest Thompson Stine Bakkelsen Brun Mikkel Hyllegård Busch Lars Maynertsbyg Nikolaj Bøh Ejdan Affair Christensen Helene Tjørnelund Christensen Helene Meilwang Christensen Omidie Christensen og Helene Johanne Rast Dalby Kristian Møller Dalskård Jens Martin Damgård Anna Drøffen Dörnledsdottier Anne Dons Jensen Avnete Årgård Donskov Inger Lille Magrete Jens Signe Jule Dorf Thomas Camargue Dreyer Thomas Camargue Dreyer Philipp Karl Arne Ekerstrøm Hilal Ecken Sara Louise Paulson Elbæk Jakob Sjade Engbær Johanne Rønding Engholm Rasmus Skovgård Erksen Salotte Ernst Patrine Båend Falborg Avnete Nedergård Fallesen Emilie Sikler Favneø Tatjana D. Federona Sikle Elisabeth Flakman Lasse Flø Emma-Sophie Forsbær Anne-Marie Ottestott Kristine Frajaxen Marie-Fers Lev Fries Jonatan Bjørr Frisje Anne-Draves Bær Gunnersen Kristine Gyllenkerne Lisette Petrine Gündersen Luisa Hark Mathias Hall Anders Fog Hansen Cecil Elinéer Pusse Hansen Amalia Havhus Kravlina Vinding Hede Linedam Heftal Mikkel Bang Henringsen Emilia Grønbæk Henringsen Emil Nielsen Holk Mikkel Majer Hunderrup Simone Teilmeld Hustad Julius Edvard Milovit Kristine Voldbyn Katrine Felbæk Gorsø Høj Marlene Teresia Sleidermann Iversen Kirsten Bynemann Jacobsen Anne Wittrup Jacobsen Luise Jacobsen Jennifer Bøh Jensen Liene Birk Jensen Mathias Kristoffer Huldal Jensen Sebine Kasserina Julia Marscher Jensen Tine Nørgård Jæbesen Nils R. Jespersen Kristine Voldbyn Katrine Felbæk Gorsø Høj Marlene Teresia Sleidermann Iversen Kirsten Bynemann Jacobsen Nils R. Jespersen Mikkel Ileman Johansen Josefine Jonsen Emma Bergren Jørgensen Anne Norlund Kessel Tukta Kilig Emilia Ries Kelsen Amalia Bavn Kjergård Greia Christine Ericsrud Kjørholt Patrick Demers Korskård Bartar Krasniki Rikke Søgård Christensen Lene Drivesholm Krog Cecilia Lundgård Kusk Joachim Kvarnberg Luise Korskård Kømer Emilia Rosenkræns Bøge Langkilde Emilia Fåbjern Rolighed Larsen og Jeanette Sønneker Larsen og til alle hjerte der tror, kan det virkelig blive ved, så er vi halvvejs og det er Mikkel Christian Larsen det er Susanne Hamburg Larsen det er Søren Block Larsen og det er Kirsten Korskård Kirsten Korskård Kirsten Korskård Kirsten Korskård K視 cœ er Søren Block Larsen Kasper Munt Larsen K Giang Rosko Larsen Maria Smidt Larsen Uffe del Mark Larsen Per Matisse Ein Universal RQu bullied Larsen Per Hammus Anders Lennart yen Stina Julia Mariello Lang tracks Martin Lundt Astrid Brunnen Lundborg Elin Sär Adjust Hope Isaac Philip NgNor Mikkel Peter Lunen, Anne Kraus Haar-Martensen, Patrines Jaqué Mauragarnis, KJR Torsted Maguil Maguane, Simon Bård Meijer, Undskyld Simone, Anders Melmkærer, Lena Sjøllotte Menzing, Espenhøj Mærhjel, Kavline Sædramikalsen, Julia Mikkelsen, Espen S. Mortensen, Mortensundsens Undskyld. Rhoda Apolkardia Mohamed, Julia Bonngård Mortensen, Mikkel Meng Mortensen, Laura Linnea Metta, Anders Lærke Møller, Mads Damgård Mørkenborg, Sara Naseri, Natalia Nesirei, Stiven Nagein, Diana Nibour, Jebel Ars, Sekofsky Nielsen, Johanne Senkou Nielsen, Lasse Grønborg Nielsen, Marie Leijer Nielsen, Nane Mundbjerh Nielsen, Hanille Bjerger Nielsen, Stine Ries Nielsen, Kavline Normand, Jesper Norr's, Anne-Katrine Oxtrup, Anne-Sophie Linde Ockels, Ingede Kristine Dalum Ockels, Kristina He Olsen, Bjørg Brokstad Olsen, Bogi Vestergaard Olsen, Marie Elsebæt Gammelgaard Olsen, Sofia Ordgren, Tanja Ordshini Kovar, David Havlstrup Brejner Overgård, Lærke Kløn Poulsen, Alexandra Amalie Ullebjerg Pedersen, Annemette Forum Pedersen, Janemette Pedersen, Morten Vid Pedersen, Stine Damgård Pedersen, Mikkel Heyde Pedersen, Panile Östergård Pedersen, Jeg beklager, man skal jo lære sin fejl, har jeg hørt i dag, så vi går videre, og så er det Panile Östergård Pedersen. E.A. Vid Poulsen, Kristoffer Bødgergaard Poulsen, Marianne Lundgaard Poulsen, Christiane T. Reikumar, Johannes Aksglæde Rasmussen, Laos Stypong Rasmussen, Søren Emil Rasmussen, Elisabeth Bøgelund Ravn, Karine Francén Lykke, Rosbak Ralsson, Anders Vindt og Røykæren, Abeta Samati, Lars Hjælrup, Søren Torb Sjøjr, Monas Jakbinde, Sara Kroschgaard Simonsen, Amende Pseing, Emilie Bangs Søstrem, Rasmus Åhren Slot, Dide Steinke, Maria Stisen, Sara Kæregaard Stisen, Tine Stovby, Matilde Melve Stærk, Anne-Louise Søby Svendingsen, Franziska Szilat, Anne-Katrine Aling Sørensen, Emilie Brennholdt Sørensen, Emil Heilmann Sørensen, Mette Mølsted Sørensen, Sara Bak Sørensen, Josefine Tærkelsen, Jakob Engskoer Thompson, Andreas Folke Typo, Christine Magritte Timmerman, Nanna-Maratji Tornbær, Trine Braggenholt Uttrup, Oona Nørgård Fan Akta, Dide Marta Vengen, Anne-Høj Sema-Investegård, Katarina Væselvarte, Tardam Faraydorn Vahab, Doral Kraft Weisbær, Jonatan Yde, Ejse Mine Unly, Peter Gotthabt Søjner, Sissel Kræmer Årgård og ikke mindst Josefine Ålstrup. Tusind tak for hjælpenmålet. Nu er vi ved at slutte. Jeg skal bare tilbage og ønske at hellere lykke og til alle hjænder. Tusind tak fordi I mødte op. Vi runder arrangementet af med en fællesang, hvor efter fakultetet er vært med en forfræstning herude i Wanderhallen og nede med en antikmusset, som I finder ved at gå ned og trappe dem lige ude i Hårdelen lige udenfor. Jeg ønsker allesammen en fortsat rigtig god dag, og så lad os synge fællesangen.