 ספר הקבצנים, פרק יודדלד This is a LibriVox recording. All LibriVox recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org Read by Omri Lerner, Jerusalem פרק יודדלד מתוך ספר הקבצנים מהתסופר שלום יעקב אברמוביץ' המכונה מנדלים וחר ספרים בקיצור פישקה, אמר אלתר, מעוררת פישקה ומזרזוש יתחיל שוב לספר. בקיצור, הייתה אתה והשטחה הקבצנים רגליים והייתם מרחים ברגליכם בחיבה וריאות. מה עוד? איך מתמבב בפישה מתפישך גי פיינדלך? זוגתי. היא מבב פייק זוגן מכך מגי פמיילך והיא יקס. כדאי להשמיע פעם אחת את דיבורו של פישקה כיל שונו יהודית, שמתוך כך ידעו כמה קשה היה עליה תורך להשלים שיחו המגונגם כתיקונו ולתרגמו עברית. ותרגום של דיבורו זה ככה. מהלכים ברגליכם כקבצנים רגליים בחיבה וריאות, הוא אומר, והשתי אמרה שאנו זוכלים כסרטנים. בהמשך הזמן בה השתי בטרוניים היא התחילה מנעצת אותי ומלאיבה ברגלי הקושלות ומחנה להיקינויים מגונים ואומרת שטעות גדולה תעתה בין. היא הביאה תני בתור אדם המהלה, מן המרחץ לקחת תני ונתנה לי מהלכים בעולם בין הבריאות. היא זקתר אותי בפרנסה טובה והעמידה תני על רגליי, ואחרי, כולל, עיני מכיר טובה לה ומתכוון להקניתה במעשהי. ואני הייתי שומע חרופתי ועיני משיב, אומר בליבי, דרך האישה בכך וכך הוא במין הגוש לא למ. כל בעל אישתו מייסרתו, פעמים בפה ופעמים גם במתנת יד. וחשוך חמת אישתי נתפייסה לי, ופישקה שוב נתחבב עליה. הייתה מניחה ידע על שכמי ואומרת כדרכה, היית דיפישקה. והלכנו. עוד תזוי, אבמזך גאית, תנגק יוחם. אני צולה ורלך בראש, והיא נגרר את אחרי, ושניינו שמחים וטובי לב. ימים רבים נתלבטנו בדרך, ועד שהגענו לעיר בלטה, העבר שם זמן היריד הנודע בכל העולם. צער גדול נצטערה אישתי על דבר זה, כאילו הפסידה אלפי חסף וזהב. אני מנחמה ואומר, הצער הזה למה? אם היריד עבר, הרי בלטה קיימת, בו חשם, וכל הבתים כאן לפניינו הם. כלום, לא די לנו עיר גדולה הזו, הוא ובטים הרבה חלקך. והיא אינה מקבלת הנחומים, מקללת לי ואומרת, הלוואי שתישרף אותה והבטים שלך. היא איפשי בעירך, שותה בעיר מזוהמה זו. וכעיר כזו אתה מציע לי, אין לי רוצה, שומעתה. איש תקע כאן במצולות תתוויצה, ותמחה מן העולם, אתה ווולטה עירך המתונפה. רבי אלתר קראתי פתאום בכל קריאה של שמחה. יח, מצאתי. אכן, יש עוד מין קבצנים. קבצנים? מציע גדולה מצער. אמר אלתר מתראם, הוא מציץ בספתיו. מציץ ציע. עוד הפעם הוא, וקבצן אב, ומפסיק את הסיפור. ארוח לא יישא את קבצנך הרבמנדלי, אם תניח אותם עכשיו. ואם גם יישאם ארוח, אין בכך לא. חס ושלום רבי אלתר, הקבצנים הללו גום לי חסד הם, שמתנהגים עם בעלי הבתים המשועבדים להם בחסד, ומקיפים להם, מסת נדוותיהם בסמך וברחמים. את אחד מהם ידעתי בקיסלון וסמך לדעצ שמו. בפינקסו כתובים, כל בטה העיר, וחמה מכניס לו כל בית בשנה. הבתים, כך הוא אומר, כולם שלי, ואני מעלה להם מס, הכל בתורת נדווה, כביכול. קיסלון מתחלק את אצל סמך לי לחמה חלקים, והוא חוזר על הפתחים סירוגין, כל יום, בחלקם יוחד לא. הוא נכנס לתוך בית בדיצה וחדווה ובזריזות. אמנות נדווה מיד מקבלה, ואם לב, הוא אומר, שלום, אז קוף אותה עליכם בתור חוב. הוא חביעתו בדיצה ובזריזות? כן יציאתו. שמת רבי אלתר מעשה בקבצן קיסלוני, שהתחתן עם קבצן מאיר אחרת, ופסק נדוניה לביתו, כל בתי קיסלון. אותו הקבצן סמך לדעצו, ושמה שמת עוד מה עשה בההור קבצן, שהיה מזומן לסעודת ניסוינים, בתלנים נכבדים אצל אשיר אחד, והכניס אימו קבצן, שלא מן הקרואים, ושאמרו לו, אין אורח מכניס אורח? אמר, אדם זה חתניהו, שפסקתי לו מזונות. אף זה שמך לדעצו. כיצור הדברים שמך לדעצ רואה את קיסלון, שהיא ווותיה שלו, והקיסלונים אדרו הם, וצון מריטו. אמור מעטר, רבי אלתר, כלום לא היה ספר הקבצנים חסר, בלא קבצנים אימין זהה. לי לא אכפת חלל, אל מלא היה שמחלה שלך, כפרתנו וכפרת כל ישראל. אמר אלתר, בהקימץ שפתיים וחותם, כמתראה מלאי. הופך פניו כלפי פישקה, ומזרזו שיחזו לעניין סיפורו. פישקה פוצפה, מגמגם ומסמפר כדרקו, ואני מסייעו על פי דרכי, והמעשה יסופר כך. אנו לא היינו מהלכים בדרך אחד, אלא נוטים מן הדרך לצדדין, והולכים, ומפייק נקייך, פעם לכאן ופעם לכאן, כתוב בעינינו. פעם אחת נזדמנו לעיר אחת, שנוח היה לי, אל מלא נסען יהרוח להזזל, ולא לשם. לאותה העיר בעצמה אין תינה בלבי, עד רבה. היא יצא יד איכובתה כנגדי, ופתחה לי את בתיה, והייתי מחזיר שם על הפתחים בחבוד. אלא בא, פגעתי במלך המבט שלי, הקיינקי מן דיבנה, יעבו, רק אף בעשמותיו. ומעשה שהיה, כך היה. שיירה של קבצנים פרשים מקבצני הבר, הם, וקרונותיהם, חנו בעיר באותה שעה, ומרידה גדולה הייתה שם. אנשי העיה מבני הנאורים, נמנו וגםו, שלא ליתן סדקה לעניים לכל הפושת יד, אלא דווקא לעניים זקנים ולחולים ולבעלי מומים. בחורים, בריאים ובטולות ונשים בריאות, הלוקוח בהם לעבוד ולעשות מלאכה, ילכו והתפרנסו מי הגיע כפיהם. חסד של ישראל ורחמה והרבים בלא בדיקה אינם אל החתת שגוררים אחריהם רעות וצרות. בשבילם רמאים ועצלים מצויים אצל היהודים עצלים הרבה כפי שפשים שמוצצים את דמם ואוכלים את בשרם. ככה מרו בני עיר הללו ואמדו ויסדו בית מלאכה והיו מכניסים לשם את כל הקבצנים הבריאים שבאו לי מקומם ומעבידים אותם בשחר כדי מחסורה והיה הדבר קשה על הקבצנים ונמנעו מלאבוא לאותה העיר אלא להייתי מרחוקות ואילו הקבצנים הפרשים שמצאנו מתאכסנים בבית ההקטש שבעיר קראו, תגר על ההתקנה הזו מתרעמים ואומרים, פי וי על השחתת העולם היכן החסד והיכן צדקות פזרונו של ישראל אחד מהם הדמוני ובריא אז מאוד, טיפח הוא חובי עצמותיו היה מתרעם ביותר, צועק ואומר, זו העיר היסדום מפני מה הנגדים יושבים בשלווה כבני חורין ומלאכתם נעשית על ידי אחרים רוב אושרם, כלום לא מעמל נפשם וזה עת הפעם של אחרים בליהם הם בעצמם חובקים ידיהם יפה אוכלים, יפה שותיים ולאחרים, בני אדם כמותם הם אומרים, לכו, עבדו אשיר כל מה שהוא מרבה בשר וחריסו עבה הוא מחובד ביותר על הבריאות ובריאותו זו אישיבךו ואנו, בריאות הגוף עברה אילנו אני בריא הרי מתבייש בבריאותו כגנר הכל גוערים בו, ולמה אינו עושה מלאכה בדין היה זה כבר להחליף היוצרות ינסו להם ידיעים להטריח את עצמם ולהעבוד בחוכם, כלום חולים הם כך היה אומר האדמוני וחבריו הקבצנים שומעים ועונים אחריו, יפה המרתפה עבוש, יפה דנטה פעם אחת הייתי מהלך בערב ברחובה של בית הכנסת שבאותה העיר במקום שיש הרבה עוברים ושווים ובחוץ חושך וטיפי מטר מטפטפים ויורדים בנחת פתאום כל שמעתי כל בחי ותחנונים שובר לבבות עמדת יבירה איתי לפניי יהודי מדוקה ומדוחדך וקר על שתי עדיו הפשוטות ומתוך הקר יוצא כל תינוק גועה בבחייה וזה האומלל מתנדנד אילך ואילך ומנענה את התינוק כדי להשתיקו בדברי פיוס מכנן כלו בבחי אמר אוילי ואבוילי מת האישתי והיא ניחת תינוק קטן זה על ידי אוי אוי גם לך פעוטה יתומה שוממה בלועם אהה עשי ציפורי עשי מה עשה לחיונתי ביתי העלובה כל האובר עליו ייתן על ידו ונשים רחמניות נדות לא משתתפות בצערו והוא באחד אוילי ואוילך הוא מתנודד הוא רואה לכל הוא חותב ליבי נשבר בי מרוב חמלה על האב האומלל ועל היתומה השוממה שעדיין היא בחיתוליה ואני נוטל פרוטה מכיסי וובה לההוא אב השומם כמעט שפשטתי ידי אליו כפח על זרועי בכוח וסופד ואומר בתוך כך אוי אוילך מאמין בלך אין לי, כלומר אוילך פישקר נרטטי לאחורי מתבהל ומשתומם וחושש בזרועי כאב גדול הוא מיד הפחה הוא גבר הפנה ולאי נותן את הכר על ידי ואומר סי את הילד והחזיק את ידך בו תי לי המלאכה בערב יום זה ראיתי ונזדעזעתי פופי עטוף בסמרתותים וזה הערב הוא הממזר האדמוני פייבוש יבור עקב בעצמותיו הוא עשה את כל המעשה הזה בלעתיו כמומחה בוחה ומתנח בכלו של עצמו וגועה בבחייה בכלו של תינוק אומנם כך צריכים להתנהג אם אכינו בני ישראל השוטים אמר לי פייבוש אם אינם נותני ברצונם בכך אתה מארים להם ומוצאים ידם בעורמה גם הרב, גם הדיין, גם הבטלל וכל הנהי כלי קודש המכובדים כולם הרי מארימים ועושים מעשה להטים אין הוא בדיד הוא ואני, אוי לי ואב אוי לי, בדידי ביתומטי זו השמימה לחליבה אתן עומדות בהימות אמור פישקה אמן אחסנים בבית ההקדש התחיל הממזר האדמוני מגנב את לב אשתי בספתי חלקות משמש אותה בסמך וברצון ומגיש לכל דבר שהיא צריכה לו עד שלב סוף נתקרבו יחד ונעשו רעים אהובים הוא היה יושב ומספר עם המפתפת ומנבלת פיב והשתי הייתה הפוקקת אוזניה כמסרבת, כביכול לשמוע דברים מגונים או שהיה משמחה פעמים ואומר לה שהיא יהודיה, אבא, אושמנה קרסטנית וועלת בשר כפית אמו ורוחור הייתה מקפחת על גבוה גוערת בו בן זיפה וסוחקת תוך כדי דיבורה ואף אני הייתי סוחק אמת פעמים הייתי סוחק במרירות אבל מייד נמלכתי ואמרתי בליבי שאותן המנובל הזה שיתן דעת עליו מחר הרי ניפתר ממנו נלך איש לדרכו ולא נוסיף לראות פרצוף פניו עד עולם ובלב אחי, למייחה שלומבי על הפתחים הרי אין אישתי חוזרת בו חשם אלא אימי אוכשהו אחז בידה ורוצה להוליכה הרי היא דו חפתו מפנה בן זיפה ויש לי באו חשם וברוך שמו אימי לחזור על הפתחים ביום השני לאותו המעשה בהאדמוני שראיתי ובוכה ומבקט התינוקת המדומה אצל בית הכנסת חזרתי על הפתחים יחידי אישתי עמדה בבוקר ואמרה שעברי הקווידים עליה ואינה יודעת למה היא פוהקת ומתמתחת כל כך ודה יש בזה משום איינרה ואינה בישה של טבע ובשביל כך יש בה תחתיה בהקדש כל היום ואותו היום חלשה דעתי אף אני והייתי חושש גועל נפש עד כדי הקעה ומטריז מתוך גרוני לא עליכם והחזרה על הפתחים בגפי ולא אישתי אף היא יחאיב ההתרוכי והייתי מרגיש שאני שרוי בלא טוב ובלא איזרקי נגדי מעלי לשקר הבאותי אני מודה לפניכם מי שעה שאותו הממזר יבוא רכב בעצמב נתקרב להשתיב והתחיל משתעשע או משחק אימה נתחבבה עליי ביותר אמת פעמים הייתי כועס עליה מאוד אבל בשעה שנתמלתי חיימה קלטה נפשילה כאילו נמשכתי אליה בחבלי כסם ומה עסק שפים היה בדבר טעמתי באותה שעה מעין טעם של חיכוך הצרעת שצער והנעה קרוכים בו ומורגשים ביחד זו הייתה לחזרה על הפתחים שלא כדרכה לא טעם לה ולא נעימות כבשאר הימים פסחתי על בטים הרבה וקיליתי מלכתי באותו יום כשחזרתי בתרמילי להגדש מצאתי אישתי יושבת אצל ומתלכה שתימו פנה הצהובים והיא מרכנת ראשה ושומעת לדבריו וסחוק אדנים מרפרף על שפתיה אוכשבת יצלה ושאלתי בשלומה נזדה זהה ושתקה שעה קלה מבני תירוף הדעת אחר כך נגעה בי במשמוש היד כדרכה תמיד ופתחה ואמרה לי יודעת אפיש כך זו אינה אינהרה כמו שאמרתי בטחילה אלא חולשה שבא לי על ידי הליכה ברגל זו האישה המומחית שמבקר את כאן את החולים היא אמרה לי שלי נעה ולי יעה חוויתת עצמות במרחץ והמידת קרני דאומני על גבי ובלילה ראוי לשפשף בכומץ את כל גופי ולהזיה יפה יפה ככה הפישקה להלוך ברגלי היא אפשר ליאוד הרחמן רביפי בוש זה ברוכו נותן לנו בטובו מקום אצלו בתוך אגלתו מה אתה אומר פישקה והממזר טיפח רוחו הציץ עליי בלאג ובסיכור אין דוקר אותי כחץ הייתי באותה שעה כנר קטן זה שרבו גוזר עליו להתמתח ויהיה סופג את ה-40 כמגמתי שעה קלה בלשוני ולא ידעתי מה עומר ומה הדבר למה אתה שותק ואין חם אישיב דבר נתנה על האישתי בקולה וכצף גדול ידעתי שאין אתה חושש כלום לבריאות גופי רצרונך להיפתר ממני במהרה ולהורידני שעולה קודם זמני בדמי ימי אבל היא לא תצלח לך ראשה לא עמות כי אכיה ואתה תהק הפרטי שומע אתה פשקה פשקה הם רות ראשך השבר שינך הקפח את שוקך הפוצץ את מוכחה הרוצץ החוצץ כיוון שפתחה השתי את פיה בעלות וכללות לא במהרה הייתה פוסקת והריקה נעצותיה עד בלידי ומזהם לשונה הייתי נבהל מאוד עמדתי נראה שהוא משומם בלב כהוע ומורתח ואלוהים שבשמיים הוא יודע את עוניי באותה שעה רע היה עליי המעשה להתארח לחברה עם הממזר אבל לא יכולתי לעשות חלום ועל קורכי קבשתי את כעשי ואמרתי להשתי בניחותה הרגעי ודומי ניסעה עם ירצי השם, אני ואת ניסעה בהגלה למה לא כך נהלך לדבר אמרה אישתי וחמתה שכחה מעט ולמה זה אתה עומד כגולים כשמדברים אליך ואינך משיב כלום אדם זה חנון ורחום רוצה להוליכנו בעגלתו בחינם והוא שותק ואינו אומר מודים הלא תבוש ותיקלם אתה פרי אדם שתחוויתי להממזר ואמרתי מודים אנחנו לך רבי אלתר עוד אחד נמצא לי קראתי בכל גדול מה זו טוב אמר אלתר בלאג עוד מיני קבצנים חדשים מצא יהיר רצון ויאזמין לך הקדוש ברוכו מציאות טובות מלא ומי שאמר לעולם די יומר לקבצני חדי לא, לא בקבצני חדי רבי אלתר אני עוד חיים חנה אחד מצאתי כאותו של חיית רעיני שאמת אישתו עליו כמדומה לי שפישקה שלנו אף הוא מקבל פעמים יד אישתו חוותות ומקות לחיני אמנות סוף פרק יודלד ספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים תטוו זה ספר קבצני כל ספר קבצני כבדתי לבקשה לבקשה תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו תתוו לתוך גרונות ופיות נפתחים, הכל אורערים את העיר, ארורה היא, וארורים יושביה, הלוואי שתהיה סרופת אש בעלי ותיה היתרוששו, וכן נסרפים יתגוררו בעולם. שלושה, גרונות היו טעונים קבצנים עד בלי מקום. יהודים ויהודיות בחורים ובטולות, קטנים עם גדולים, ואני ואישתי בתוכם. שיחקה לנו השעה ונכנסנו למזל טוב לתוך לגיון פרשים שבמעלת הקבצנים העליונה. מה אומר לכם יהודי החביבים? עולם חדש נפתח לפניי, וניהניתי מאוד במושב הקבצנים הללו בימים הראשונים. הייתי רואה ושומע אצלם דברים מופלאים הרבה, שאין הפה יכול לספרם בכל פרטייהם. הייתי שומע איך הם מלגלגים לכל הבריאות ומלעיבים בהם, ואיך הם משתבכים בשקריהם ודברי תרמיתם, ומספרים את מעשהם הרעים בלשון תהפוחות, לשון גנבים ורמאים. ליש הם קוראים חלב של פרה שחורה, לצורת אדם, לוח של מורה השעות, גנב יבם בלשונם. את האשירים היו מקללים כיללת חינם על לא דבר. הרי נמוכן להישבא בתלית וקידל, שהם שונעים את האשירים הרבה יותר משהאשירים שונעים אותם. הם מכנים להם להאשירים שמות מגונים כגון עלוקות, זוללים וסובעים, בעלי בטן מלאה וריקני הדעת, מצחם נחוש וליבם אבן. הם אמרו, מצווה להכיס את בעל הקיסין ולהזיק לו כפי שאפשר, ובכל שרה שלא תבוא, היו אומרים על ראש הנגידים תחול, והיו משלחים עליהם ייסורים ומחוות כאב שיניים וחולים אין, שחפת וכדחת, מקות וכל מיני מדווה וחוליים רעים. ואותי היו מכנים לגנאי בשם נגיד, על שום שהייתי מלמד זכות על הנגידים וקיניתי לחבודם. אני שהייתי דר לשעבר בבית בני, בית המרחץ, הלא גדלתי בין נגידים והיו לי עסקים עםיהם, כגון לשמור צרורות מגדיהם, להגיש להם ספל מים ולקפלת קוטונותיהם וחיוצה בהם. הייתי שומע שיחת בחורים ובטולות איכם מתלוצצים ומשחקים ומשתדכים זה עם זה. בני אגלה אחת התחתנו בבני אגלה אחרת. מידת ההתחפסות יצלם מעלה גדולה לפי שהיא נעה ומועילה להסקי הם. בשעת הצורך היו מתחפסים, זה עשה עצמו חיגר וזה סומה, זה נעשה גיבן וזה מעוך וחתות. זו עילמית וזו נכפית ובעלי מומים גמורים בטבע בריאתם כגון אני ואישתי עמדו אצלם במעלה העליונה. הם היו אומרים, מומים כגון שלנו הם מתנה טובה מאית השם ידברך לקבצנים. אלו דברים שמביאים לבעלהם פערות הרבה בעולם הזה. כל למומים טובים ומום של אישתי הולה על כולם ולא בשביל מום שלה בלבד היום מחבדים אותה אלא גם בשביל פיה כשפתחה אותו פרחה נשמתם לפחד. זה הממזר האדמוני, הכי נקי מדיבנה יבוא רק כך בעצמב. נתן אינב באישתי ונתפל לה בכל נפשו. היה מטפלבא באהבה מפמקה ומעדנה ומתאימה הכל טוב, פול וכתניות ובולבוסים מבושלים בכל הבא בידו. אני הייתי רואה את מעשה ואומר בלי בי, מחפת לי, טפלבא פנק אותה, תן למה דני מלך ומה אתה מבקש בזה? שמה לבקש אותה בעצמה בשביל יופייה ובריאות גופה ולעשות מעסך האלה לשמה? זה אי אפשר, שערי היא אשת איש, ואסור לך אפילו להרער בה. ואם אין מעסך על ישמה, ודי הם לשם המום שבה פשוטו כמשמעו, אישה סומית יפה לפרמסה. ואם זו היא כוונתך, ולהחזרה על הפתחים ממה אתה מתכוון, עלא תתפקי המקס, ראשה, אישתי הרי היא מחזרת על הפתחים אימי, וכל תרחתך שותה שבעולם אינה, אם כן, אלא תרחה לבטלה. ולפיכך הייתי שוקד ולומד הלכות קבצנות ודיגדוקי עניות כדי שתחבדני אישתי. וגדול תלמוד שהביעה נילידי מעשה, והעשיתי מלכתי כבקי ורגיל. כלל גדול בחוכמת הקבצנות, לעולם יהיה ענים ישראל נכנס לבית ברוגזה, מעמיד פנים זועפים, וטובע נדבה כפריאת חוב. עשר נשיאות יעשה הקבצן, מימפתן לפרוס דור, ומפרוס דור לטרקלין, ומתרקלין לחדרי חדרים והלה לחדר אמיתות, עד שהמצא את בעל הבית, וזוגתו שם. לעולם עלי הסתפק במה שנותנים לו, נותנים לו פת, יווקש תבשילין, נותנים לו פרוטה, יווקש לו קטונת, מכנסיים ופוז מקאות, וחיוצה באלה. כשמקבל את הנדבר, לא יומר, מודה אני, אלא יעכם פניו ויתראם, ופעמים גם יקלל. מהשה הממזר האדמוני? הממזר האדמוני יבוא רכב בעצמב, התחכם לי בתחבולותיו, להיפתר ממני, אמר נבל עליי בליבו. בהלכות קבצנות הרייתה פשקה לפניי, כקליפת השום. אני יודע בטיב אותו העסק, מאה פעמים יותר ממך, ושנתתי, דעתי, על הסקי פרמסה עם הסומית שלך, ודאי יהה קרצוני. חוד מעט ותדע, בעזרת השם מה אעשה לך. וכך היה. התחיל מתנקל לי בן חלב, ונתנו אותי לחרפה ולשנינה לכל בני השיירה, ועקל גם בעיני אישתי. לא הייתי שומע מפיה אלא דברי קינטור, נעצות וכללות. תהק הפרטי, ולכלמיתה, וכבורתי כבר באדמה, ותוכלך הערימה, ויתמקמק, בסלחה, אתה פשפשקי, נבלס זרוחה, בריאה שפלה, גרב של רואי, ועוד דברי חירוף וגידוף, שאין להם שיעור. משעד כעשה, הלוגיהינום פתוח גרונה, וזיכוקים דינור יוצאים מפיה. זה הממזר לא יעמוד לתחיית אמיתים, הוא היה מגלגל עליי דברי אבונות ופשעים להבישני ביושבי הקרונות עד שהייתי, ללאג ולקלס, לכולם. לא היה יום, שלא כינו לי שם של גנאי חדש, ולא הייתה שעה, שלא אמר ממיהם דברי חידוד והתול עליי. נעשהתי הווקר, והכול עשו ביחר צונם. כשהייתי מתרמם פעמים מרוב צער, היו מתמלים חימה ואומרים קל שונם, ראו נאכין, מה התייחם הנגיד הזה, ומה אני תחמר מרוף ענב? או שהייתי בוחם מתנאה מכות הגדולות שיקוני, היו מתלוטצים ואומרים, שמחה זו שאתה שמח וסוחק, מה היא? ראו נאכפיש כמלבין שיניו. והיה הממזר, נתפל להם ואומר, ישראל בני רחמנים חוסו ומאחו לו באותו מקום שם תחת יריחו, בין השוקיים, היא רפואה בדוקה לסחוק. ואם דבר זה לא יועיל לו, חס ושלום, מהרו והחזיקו בפעת ראשו וועוזנת, וסיטרו לו כלאחר יד על פיר, וזלגו אין עבד מאוד, כמו מהחילת מרור, ורווח לו, בקוח נפש, הלום יצבאי. והמים היו משליחים אותי מתוך ההגלה בדרך, וכשהייתי מדדה ורצ אחריה ברגלי החלושות, מהמצ' שערת כוכי ומנשם בקושי, היו תוקים כאף, והראו בכל זחוק, אשור ים, מהר מהר פישקה. הביטו, הוא קצת פישקה נוסע רגליים, וחיצד הוא מרקד לפנינו, חלתי שלוט בואי נבישה, אכן, לא נעלר קוד לפני חתן וחלה ולא יעה. פעם אחת יצאה בתכל בין החבורה, וזה היה הממזר טיפח רוחו, ואמרה, פישקה אינו, חיגר כלל, אלא הוא עושה עצמו חיגר, ומשתה הוא בנו. שאו ידכם אחים הוגעו בחף יריכו בחורך, ואפשוט לכם את הרגל. קיצור הדברים יהודי החביבים, הייתי מסתגף באינויים קשים ויסורים רעים, ובשעות הרעות זכרתי ימים ראשונים בבית המרחץ, שהייתי יושב שם כסררה, בשלווה וברוב נחת. «אם כן, עושים לדבר סוף, בקיצור», אמר אלטר, «עומדים ונותנים גת, ואומרים, ברוך שפתרני, הרי לכך התקינוגת בישראל. «ניברת בחוכמה», אמר פישקה מתענח במר נפש, «ילמלאי חכם תיאני ועשיתי דבר זה בשעתו, הרי היה טוב לי וטוב עוד לנפש אחת. אבל אין יודע מה היה לי באותה שעה. אין זאת אלא מעסק שפים נעשה בי, אוי לאותה בושה, ליבי הלך אחר אישתי. «כמה שנצטערתי ונסתגבתי על ידע, אף על פיכן חמד אתיה בעתיו של סתן. «אין יודע אם זאת בא לי מפני הקשנות, כלומר, כשאתה ממזה רוצה להתיל סינאה בני ובנשתי כדי להיפתר ממני, רוצה אני דווקא על הפכה ועל חמתך להחזיק מבית תוקף עוד יותר מבטחילה ולהחזיקה בשתי ידעי. «או שם אני תעבדתי לה שלא מידעתי על ידי קסמים, הרי יועילו קסמים לאישה לקחת נפשות, ואפילו היא מחוארה וחושה, ומכל שכן, אבא עובריאת בשר כאישתי. «כמה פעמים הייתי אומר בלי בי, כשתכפו על היצרות, טוב מותי מחיי צער אלה, אלך ואומר לה, לגרשך אני רוצה. «אבל, כיוון שבאתי אצלה, והיא נגעה בי במשמוש היד ומספרתי מי, או היא ניח הידע על שכמי, ואמרה, «הולי חי נפשקה?», מיד, הדיבור, נסתלק ממני, ונהפחתי לאיש אחר. «פעם אחת הייתי מחזיר על הפתחים, אני ואישתי, בסמכה ובלב טוב, ובשעת רצון זו, אמרתי לה, «באתי הנשמתי, עד מתי נתנדנד בעולם ממקום למקום בלא מנוחה, הנדעודים הללו אינם לפקבודנו. «בחיסלון אירינו, היינו שניינו ידועים בשם. «את, הלא לקחתי נימי בי בניי, וכי מילתה זותרתה היא, בי בניי הקיסלוני, שגדולי העיר, העריות שבעידה מצויים שם? «והפותך היו הכל מכירים שם, וכל כמלך קבוד, כרכך. «עכשיו, אנו מטולטלים, מתגוררים עם קבצנים, גרורים במקומות אחרים, ובן בני אדם זרים לנו, מי ידענו, ובמהנו נחשבים? «כלום לחזור לחיסלון אתה רוצה?» אמרה, אשתי כמתרמת, «אם רצונך לחזור, רשאי אתה הפישקה, ואני אינו ירוצה. «יש עכשיו בחיסלון אני אים הרבה חוץ ממני. יום יום נוצצים שם כבצנים ומנה מקבלים חדשים, ובעלי הבתים שם מחזירים איש על פיתחו של חברו. «בטיה חייתי», אמרתי לה, «קיסלון היא לבדף קצלי. העיקר הוא ישיבת קבע במקום אחד. «הרי האיירות לפנאיך, בררירי לחכת מהן, כרצונך, ונתיישב שם. «ידיעה זו שאתה יודע שהעיר שלך אלי הבתים שלך, ואלה בעלי הבתים שלך, מסמחת לב, ויש בה שלום וברכה, אוכד עם רי אינשי, כל כלב סורר בהשפתו. «בימהרה, פישקה, בימהרה», אמרה אשתי ביטידות, מתופפת בפיסת ידה על גבי. «נשוט, עוד מעט, ונרדפה לדעת את העולם. «אח, כמה נעימות יש בזה, כמה עונג ושהשועים. אל נתדחוק את השעה, פישקה, והמתן לי מעט. «המתן מעט, ונבוא על העיר שלך, נבוא ונתיישב שם, בימהרה, בימהרה. «בימהרה זו, שאמרה אשתי, נמשכרה ימים רבים בלא תחליט, ובאותם הימים הייתי בחמה וחמה מקומות, «בערים ובכפרים, ונעניתי עד מאוד, וכל לצרה הזאת באה לי באתיו של האדמוני, יבוא רקב בעצמב. «פישקה, גנח מליבור, עצה מינה, ונשתתק. «ואנו, היינו ממתינים לו, עד שנתיישבדת עולם, והתחיל, שוב מספר. «סוף, פרקת טוו, ספר הכבצנים, מעט מנדלי מוכר ספרים. ספר הכבצנים, פרקת זיין. «פרקת טזיין, מתוך ספר הכבצנים, מעט הסופר, שלום יעקב אברמוביץ, המכונה מנדלי מוכר ספרים. «פרקת טזיין, מתוך ספר הכבצנים, מעט הסופר, שלום יעקב אברמוביץ, המכונה מנדלי מוכר ספרים. «על כינוי נגד, שהיו מכנים אותי לגנאי, נתוסף לי מחדש, שהם מקבל. «שם זה, קרה לי הממזר האדמוני עם מחשמו, וכך נקריתי בפיכול הכנופייה, פישקה המקבל. «מקבל, הכל דורשים אותו לגנאי אצלם, והן מזכירים אותו אלא אם כן ארוכיקים שבע פעמים. «סינאה זו שבעלי ומנדלי מוכר ספרים. «כן עין, נגד הסינאה, שכבצני הבר, סונאים את כבצני העיר, וביחוד את הפמליה של מקבלים. «סינאה זו שבעלי ומנות אחת, והתגרים והכנבנים סונאים זה את זה, כעין, נגד הסינאה, שכבצני הבר, סונאים את כבצני העיר, וביחוד את הפמליה של מקבלים. «קובלים אנו עליהם, היומרים, על הנס מרטוטים, יהודים כפופים, קטוטים ומרוחי אשך, שנדחקים ובאים בבתים ובכל מקום, ואין נסתר מהם ומהמונם. «הם ממלים קריסה מסעודת ניסויים וברית מילה ופידיון הבן, וחיוצה בסעודות האלו, פושטים יד ודורשים מן החיים ומנמיתים. «ואנו, אוי לנו, בנפשינו נבילחמנו, לכם עצבים, באמל והגיעה רבה. «מלכחי פינקה אלה נתנו להם במונופוליס את ספר התהילים של דוד המלך, ועושים בו איסק. «הלמלא ידע דוד מלך ישראל ביד מי ייפול ספר התהילים שלו, ואיזו פרנסות יעשו בוח, פופי גב, לבושי סחבות ובעלי צורה אגומה הללו, ודאי שלא היה מביאו לעולם. «שימי בטיה, אמר הממזר האדמוני לאישתי, פישקה שלך, לב אדם הוא, ולעולם לא יהיה אדם כאחד משלנו, מקבל הוא בכל עבריו ובכל מעשב. «כל עצמותיו אומרות שמקבל ובטלנו. «כל התורך הזה שיש לך בלכתך עםו בדרך, וזה החינוך שאתה מכנחו בהוויות העולם, אינו אלה לבטלה. «מהלכות עניות, הדיות גמוהו כשהיה, ואינו יודע מהי דקי אמרי רבנן שלנו. «אומנם כן, בטיה, לא אדם הוא פישקה שלך, לא אדם כדוואי. «הרבה צעה ואוגמת נפש, את ידעת לקבל ממנו בימים הבאים. «חבל, על בטיה יקרה כזו, אוי, מייתן והיתה לי, בטיה כמותך. «הראי ניתשרנו, והיינו קובץים על יד רחוש גדול. «ואחר כל דברי זלזול ותחבולות נרמה להתיל סינאה בין יובין אישתי ולהרחקני מפנהה, «התחכם לי הממזר והוציא עלי שם רע לפני אישתי, «שאני מתעלס עם ריבה אחת שבהגלה ומשחק בה. «בתוך חבורה זושלה קבצנים, באמת נמצאה ריבה בעלת חתותרת, «שהייתי משיח אימה ושופך נפשי. «אם ריבה? מה לך אצל ריבה? «אמרתי, אני ועלת כל אחד בן זיפה. «תהן תודה פישקה. «אותה הריבה, אמר פישקה, לא המולדת ההגלה היא, «אלא מולדת חוץ ונוכריה, דבויה וסכופה ומלומדה בצרות מי ילדותה. «הריני מתבדל לפניכם יהודים שהייתי מתעבל לשבץ לה ולהשיח אימה. «אמת, היינו יושבים פעמים ביחד ושופכים את נפשינו בדברי שיחה. «היא הייתה מתמלאה עלי רחמים ובוחה פעמים על צרותיי ועל צרותיה הרבות. «אוי, היא למלא ידעתם את הריבה על ווות נפש זו, סיימת פישקה דבריו בדמה. «בבקשה ממך, אמרנו לו, ספרנו לנו פישקה, מה עירה לה לריבה זו ומה טבעה. «אם כך רצומכם, נענף פישקה ואמר, מכנח אינב בכנף בגדור, «אם עדיין לא קצת נפשיכם בסיפורי, אספר לכם הכל, כפי דעתי ויכולתי. «שימון הרבותיי ולא תתרעמו עליי עם ענקש בלשוני, ודבריי יהיו מגומגמים. «ריבה זאת הייתה עדיין קטנה כשאימה הביאת עלי כיסלון ביחד עם חבילות קרים וחסתות שלה ומלבושי ההבלויים. «את החבילות היא ניחשם בבית דירתה של אישה זקנה בדמות מחשיפה. «דומה שהיא הייתה סרסורית לשפחות. «הזקנה הזו הייתה יוצאת בבוקר מן הבית עם אימה, ושהו ולא חזרו עליום, והילדה נשארה לבדה בבית רעבה עוצמאה. «וכשבכת פעם אחת לפני אימה מתחננת לה ואומרת, «ככי ניגמותית, אך אימה, גערה בהזקנה ואמרה לאמה, חסלך יהודיה! «על יוודא שיש לך ילדה, שמה התכלכל העסק על ידה? «לא היו ימים מועטים, נתלה האמת ביתה זוהה קטנה, והביעתה למזל טוב בחשי לתוך בית המבשלים אצל אחד מהנשי המקום. «מי שם הביעתה לתוך בית בישול שני, ומי שם לשלישי ועילך עד, שבזמן קצר נתגלגלה אימה בבתי בישול הרבה, «ובכל גלגול חדש נתרבו חמת האם וסינעתה לביתה. «את אביאה לא זכרה, כשהיא בקטנותה עדיין בעיר מולדתה, היה האב הולך למסעב תמיד ממקום למקום, ולא בא לביתו אלא לשעה, כאורח, בא לבית מלונו. «מכן, בבתי המבשלים, לא רעתו כלל, ולא די שלא הייתה זוכרתו אלא שלא הייתה יודעת אפילו אם יש לה אב, «היא מלא אימה, שהייתה מקללתו מאה פעמים ביום ושעה שהיא דרגזה, מעוני ומרוב עבודה, והיא ניחה בו חמתה. «טיפח רוחו של החזרי זה, הייתה אומרת, את השתו גרש לאחר שהעבדה שנים הרבה אצלו עבודת שפחה, במיעוט חלבה ודמה, ועוד תלה ריחיים, ילדה זו על צברה, «שבשבילה קשה לה לשחות ולהעמוד במקום אחד, והיא צריכה לחביא אותה במסתרים, כי מי זה רוצה להשחות מבשלת עם ילדה אצלו? וכך הרי היה באמת, כמה פעמים קפצה עובה בעלת הבית לבית המבשלים, מרימה כולה וצועקת, «אוי, מפני מה החשילה ריבונו של עולם במבשלת לא מהוגנה זו, שהיא שואבת השמנונית מעל הרוטב שבקדרה ונותנת לביטה. אף על פי שהבאת נסתגפה וישבה בתענית, אימה הלא הייתה מצניה אותה, כי סחורה גנובה בקרן זבית על גבי התנור. שם ישבה כל היום כדורנית, אוכפופה ונעלמה בלי נשמע כולה. לריח מאחלים ערבים ואופות סלויים, החזה בולמוס, והיא בולט, רוק שבתוך פיה ושותקת. יושבת דומם, רעיבה ושוממה עד שנזכרו בה, ואשיתו לידה פרוסת פתחה ריבה, ופעמים גם עצם מלוקקה, ומה שנשתייר בקרה. ופעמים שחחויה ולונתנו לחלום, וכשנהנחה שלא ברצונה, ואת החוטרה היקלה על הראשה על ידיה ורגליה ועל כל מה שנזדמנו בגופה. עם כל מקה ומקה, היו שלוחות עלות וכללות, לה ולהביע ולהביע והעד דברה מבינו. כך הייתה מבלה ימי על דותה בעינויים וסיגופים על גבי התנורים, ומקני ישיבת כבע תחתיה שפופה או כפופה, מתעכם גבה והיא נעשת בעלת חתות ערת. ממכון שיבטה על התנור, הייתה רואה אדם אחד, שהיה בא לפרקי מצל אימה בבית המבשלים. אימה הייתה משתה שעד בו, מהחילתו פתומות וממלאה את כיסב מהדנים, וגם ממון נתמה לו פעמים. הוא היה בא פעמים בשעת לילה מאוחרת ולאן שם, ופעמים הייתה אימה מתקשטת ויוצאת, לאחר הסתכלות ארוכה באספקלריה, ומניחה את בית הבישול, הפקר שעות הרבה. דומה שהיא הייתה חוזרת על גבר ומבקשת להינסה. פעם אחרת, נכנס אדם אחד לבית המבשלים במינחת הערב, וחוציא משם חבילות של אימה על שכמו. אימה מברכת את בעלת הבית על אחילת מזון אצלה, נוטלת מהלתנור את ביתה זוהה עירומה ויוצאת אימה לחוץ. אימה הוליכה את הבת ומוליכה עד שמגיעה לשמטה אחת. שפיל לך פה, יהודים ירחמוך, אמרה האם ונתעלמה. יושבת לילדה העזובה ברחוב והינה זזע ממקומה כדרך ישיבתה תמיד על גבי התנור. הימים ימות הגשמים, טיפים של מטר יורדים ומלחלכים את בשרה, והיא יושבת עטופה בכתונתה, היא כסותה לבדה לאורה ומרעידה מפני הצינה. כששאלו לה העוברים, מי את ידע? אמרה, אני בת אימי. אימי אמרה שישב כאן דומם, אסור להשמיע כל, יבור חוטרה ויקה. כך ישבה עלובת נפש זו הרבה שעות בלילה. עד שנתגלתה עליה האישה אחת והתתה בחלק ספתיה לילך אחריה, והביעתה לתוך בית דירתה השפילה בשכונת העניים. ארכו להימים בבית אותה האישה, ופתומות לא אחלה אצלה. אמרה לה אישה שדודתה היא, וגזרה עליה לקרוא אותה כך. תודה זו הייתה מיושבות קרנות, מוחרת בשוק בולבוסים ולחמניות ומיני פעירות כביכול, כגון אגסי כל נדרי ותפוחי ארץ ישראל קטנים. יום יום הייתה עומדת ועולכת לשוק בהשכמת הבוקר, וזו הידע הגיבנת נשערה בבית עם תינוקתן, שטיפולו היה עליה לשעה שואל דרכיים ולהניאו בעריסה. ולא זו בלבד, אלא שהייתה משמשת אף בעבודת הבית, להדיח כלים וכארות במים, לגראת זוהמה ודייסנו קשה מתוך הקדירה, לחבס דינים איתונפים של ינוקה בכלי של שופכים, לשתוח בחמה על ההצטבה אצל הבית, קסתות ומצאות של תינוק מזוהמות, אלקד בחוץ כסמים יבשים לעסקה, ושעה מלאכות כיוצא בהם. הושבה הדודה התגרנית בערב מן השוק, שלחה את עמתה זוהה קטנה, לחזור על הפתחים ולקבוץ על יד פרוטות ופתותי לכם, ובזה התפרנסה הילדה בעצמה מאוד מתנה לדודתה. פעם אחת הייתה מחזרת על הפתחים בקיץ לעת ערב כדרגה, ואין עליה אלה קטונת בעד וסמילה קצרה במותניה. ויצאה מן העיר, ותלך ותיטה בסדה. השם אין שוקת, השמיים מתקסים בעבים, ברקים יוצאים ורעמים נשמעים, ורוח קדים מנשבת. והנה, הגלות בערות מתוך העיר מלאות בני אדם, וכל קורה מתוך הגלה אחת, ראונה ילדה גיבנת מהלכת כאן לפנינו ובוחה. מייד כופץ אדם אחד, הוא הממזר האדמוני, הקקיקים, דיבייני, יבוא רכב בעצמב, עובה ושואל על ילדה, מי היא, ומה עלה פה? לדודתי, אני רוצה לשוב לבי דודתי, משיבה הילדה ובחות תבקה. ביתי, אמר לה הממזר, מין היא כלך מבכי, אני אביעך לבי דודתך. ותוך כדי דיבורו, נתל אותה, והתילה לתוך ההגלה, בהלך לדרכו. ומה אותה שעה מתגורר את הגיבנת בקנופייה של הקבצנים הפרשים, שעשו את חתות ארתה זכורה להתפרנס ממנה. כשבאו לאחת העירות, היו מושבים אותה אירומה כמעט ויחפה, ברחוב העיר, שהמוני בני אדם מצויים שם, והתילו עליה לחובה שתיהם איתיה פחת ופורסת קפה הלנדבה בניגון של קינות, ומחזקת גם בכנף בגדם של עוברים ושווים. אם התרשלה בעבודת הזו, שלא לקיימה כהלכתה בכל פרטיה, ומעט כסף השפה, נתחייבה מכת מרדות ועונש קשה. היו מכים אותה בעברה וזם, ומשליחים אותה בלילה החוצה אירומה ורעבה, ושם הייתה מנהמת באמת ומייללת מכאב לב. סיפרה לי שפעם אחת הייתה מושלכת החוצה בחורף בליל קור וקיפאון. הצינה החזתה והייתה הוקצת את בשרה כמחת, והיא רוטטת ומבקשת רחמים, פתחי לי דודה, קטח לי דוד, ככה הייתה קוראה לאותם הקבצנים. ייצורקת אי דוד, מעטה אצעק בפני הבריאות שם צעקה גדולה. היא בוחייה אי דודה, מעטה יבקשם בחוץ בכי גדול. היא מבקשת חוסונה מעטה אבקש שם אבקש כדוואי. אבל הצעקה לבטלה אין עונה. היא משתתקת ואינם הרגישה עוד צער של קרירות ואינוי נפש, תרדימה נופלת עליה, וכן דומה לה שמחבקים ומגפפים אותה וחם למהוד. באותה שעה נסעו הממקומה והובעה הביתה כפועה כמייתה. ימים רבים הייתה חולה מפני המעורה הקשה באותו הלילה. עוד מנהג זה נהגו הקבצלים בה. כשהיו רואים בני אדם חשובים, נוסעים לקראתם בדרך, הורידו אותה לארץ ויתחילה לעשות מעשה כמצוות רצונם. פושטת יד ורצה פעם אצל הסוסים ופעם בצידי ההגלה, מנהמת ומדברת תכלונים בבחי ופנים עצובים, והינה פוסקת עד שהתנו לנדבה. ושהיה בעל ההגלה חובתה פעמים בשוט, הייתה מקבלת את החוויתות בלא ייעור, והולכת ועושה את שלה מפני שידעה שחוויתות שוט הללו אינן כלום, בפני אותן מקות, שהיא עתידה לקבל כשתחזור לביאליה בידיים ריקניות. אין הפה יכול לדבר את צרותי הערבות בימי ילדותה, ועוד היום היא סגופה ביסורים ועינויים קשים. קשים ייסורי גהינום, ויסורים כאן בעולם הזה קשים ביותר. אוי, דמי רותכים בקרבי כשאני מהרער בה. את נפשי העתין אותן עליה, ברצון, כדי לפדותה מצאותיה. שימוי מודים, אין בכל העולם יונת אלם טובה, נפש יקרה, תמימה ותהורה, כמותה. סוף פרק את זיין, ספר הקבצנים, מעט מנדלי, מוכר ספרים. ספר הקבצנים, פרק יוד זיין. This is a LibriVox Recording. All LibriVox Recordings are in the public domain. For more information or to volunteer, please visit LibriVox.org. Read by Omri Lerno, Jerusalem. פרק יוד זיין מתוך ספר הקבצנים, מעט הסופר שלום יעקב אברמוביץ, המכונה מנדלי, מוכר ספרים. דברי פישקה, הטילו מרש שחורה עלינו. אלתר היה מחכך את מצחור, כאילו ציראה הקצתו. מחכך ואומר בינו לבין עצמו, את את. שומי אתה, אמרתי לאלתר, חייך שפישקה השקה נפשו בריבה הגיבנת. אין הדברים כפשותם. מעלי לשקר, אמר פישקה, מרוב חמלתי עליה ההרי התחלתי חומד אותה בליבי. קלטה נפשי ונמשכת לה שלא מידעתי, והשעה שהייתי יושב אימה, שעת חיים וקורת רוח הייתה לי. ומה אתם סוברים? חייכם לא היה חלום אלא היינו יושבים ומשיחים או שותקים, ונהנים זה מזה. מירשמי פנה היה ניכר רוב טובה ויושרת לבא. בהבטת אינה עליי הייתה מעין זו שבהבטת אחות רחמניה על אחי ההעלוב בשעה צרתו. ושעה שהשתתפה בצרות נפשי בעיני הזרגות מעות שפח חום של עונג נתמשך בכל עבריי וחייתה רוחי. הייתי מהרהר ומהרהר, ואני יודע בעצמי מה. מין רגש נעים היה מקשקש בליבי, מנחמני ואומר, אשרח הפשקה, לא עוד יחיד ואני גלמוד ובודד אתה בעולם. ואינאי מתלחליכות מדימות גיל חמות. הפעם לא קיניתי עוד את אישתי קינאה גדולה, ושעה שואלה עם הממזר האדמוני לא ירחסו לי כל כך. אמת, מליבי עדיין נתראמתי על מה עשר, אבל לא זוהי אתה עומת ולא זה טעמה כבטחילה. כשרלתה פעמים על דעתי שאלה זו, רצומך, פשקה שתומר לך השטחה, די לנו לשות בעולם, בוא ונתיישב במקום אחד? לא הייתי משיב עליה בליבית שובה ברורה, אלא משתמת ממנה ומהר הרבה, בהגבנת, זו הגבנת העלובה, מה תהיה לה. אוראו, זה פלא הוא, כפי שהצטננה אהבתי לאישתי, ולא הייתי משתוקק לכבטחילה, התייחמה היא לי, ואלי תשוקתה. בעת רצון לה הייתה מתרפקת עליי ומדבר את דברי פיוס וחיבה, והיו דבריה כדווה שלפי, אבל מיד נהפך לי בעליי, ודווה שזה הקיאוטי. היא זורקת מה רבי, מקנטרטני, ומצערתני עוד יותר מבראשונה, עד שקצתי בחיי מפניה. הייתי נידון פעמים ברותכים, ופעמים בצונן, בחמימי ובקררי, ולא יכולתי לעמוד על הופיעה, מה לה, ומה מנהגיה המשוני מימי, כלום נתרפת דעתה ונשתתת? לימים היה מעשה, ונודל לי הדבר, למה חרלה, ולמה בשיגעון היא נוהגת אימי, ולי, אוי, ובושת הפנים, מספר כל זאת. פשקה נשתתק, ולאחר שנמלח בדעתו, ונתחכך יפה יפה, שעקלה התחיל שוב מספר. פעם אחת בנו לעיר קטנה, וניתחסנו כדרך הקבצנים בבית ההקדש שם. מה אמר לכם יהודים, הרבה הקדשים הלא ראיתי בחיי, וידעתי מהם, אבל כולם היחלי מלכם בפני ההקדש של אותה העיר. בכל שעה שאני נזכר בו, הרי נחושש חיכוך בווסרי ועל קורכי אני מתחכך. אותו ההקדש אינו אלא חורבה דפנותי העקומים, וגגה, כביכול, כמין קוב המרוסה קומקומת שופע ויורד לאחוריה עד לארץ. קלוי וידוע לכל שהקדש זהרע הוא בחזקת צקנה וחושב להשתתח על הארץ ולהיעשות גל של השפה. אלא שבני העיר פדו אותו מרדת שחת שמחו הוא בכלון שעות ובמותות ולחשו לו שיהיה מתחזק ועומד כך עד מאה ועשרים שנה. דרך שעה גדול ורחב נכנסים לעזרה אפילה מוקפת קטלים ראויים ומרוסקים וניצוצי אור בוקעים לתוכה בעד אחרכים. מקק של קש מעוך וחתות מתגלגל שם עם שער מני סחבות וסמרתותים כגון תרמילים קואים סעות בלו הפנתאות וגלדאות של נהליים סוליים שאין להם עכב ועכבי סנדלים מסומרים ומחלידים שברך לאכרס, עיגולי חוויות וידיות אופנים שערות ועצמות וחיוצה בהם. כל אלה נובלים ומתקמשים שם בערבוביה ונותנים ריח. מן העזרה נכנסים לתוך בית דרך פתח נמרוך דלת סובבת על צירה בן זיפה ושריקה גדולה. חלונות הבית קטנים וצרים ומרופפים בערבותיהם והזגוגיות קצתן מזוחמות וירוקה עליהן בירקתרים וקצתן מנצנצות מפני הזקנה בגוונים ירוקים צהובים משונים וניצנות זה לא יפה לעיניים כי שריטה על גבי זכוכית מפני זקנה ויש חלונות שנייר אב ומתליות משמשים להם במקום זגוגיות נסרים מונחים על גבי סדנאות כמין ספסלים נמשכים לאורך הקטלים ולאורך תנור גדול באמצע הבית מות ארוך תלוי בעביר ואחוז פשני חבלים היורדים לשני ראשיו מן התקרא המפוחמה מזה אחד וגם על אוקליות שבקטלים תלויים בגדים בכל מיני קהילים של קבצנים בין של קבצנים פרשים ובין של רגליים שמתעקנים שם בכנופיה זקנים עם נערים גברים ונשים כאחד ולאורך סנייה בלבד ההקדש משמש אלא הוא משמש גם ביתחולים פה תיהם איתתם של קבצנים חולים וזה שער השמיים על ית נשמותיהם הרופא עושה להם כל מה שאפשר מעמיד קרני דאומנה ועלוקות ומקיז ומרבה לשפוך על חשבון הקהל דמם של קבצנים עד שתצערו חם וועל ההקדש שהוא הכברן בעירו מקבר אותם יד בכינם וזה הממונה כאלו שהוא ממנה על ההקדש והוא המשגיע חל בית חולים שם והוא הכברן והוא השמש בחבר'ה קדישה הוא גם והשתיהמלכה או מרדחי כביכול בפורים הוא הדוב כביכול העשוי על ידי עדרת צער הפוכה לשעשויים בשמחת תורה הוא הלץ והוא הבדחן והמלצר פר מסע אחת שהיה עושה נרות של חלב בשביל אנשי מקומו ובאתי מדרשות באזרה של ההקדש בצחנת חלב מבושל עולה ונודפת עד למרחוק בביאת הקנופיה שלנו היה ההקדש מלא עורכים בלא מקום הממונה תורדם ואומר רב לכם קבצנים שבת פה חבר חיוון שאותו היום היה יום חמישי ניתן פל הקבצנים לבקש רחמים שייאטירו להם להתעכב כאן עד לאחר השבת והיו הקבצנים מתקוטטים בחיבוש המקומות ושוכבים צפופים על הספסלים וקרקע הבית הפרשים והרגלים היו לי שני מחנות ונלחמו בכוח ידיהם בזעף כמה ומבוסע זו נשמע כל ענקה מפוצצת מאחת הזוויות אין קט איש זקן חולה מסוכן שווה המשלחן וכל תינוק קטן שנלחצר הגלוב במלחמה ולבסוף כשפסקה המרומה להזדמן למקום צער באחת הפינות להניח שם ראשי פשוט עליי לאכולת בשרים וכיוון שראיתי שאין לדונים שקצים תקיפים ממני בהרחתי מפניהם להעזרה ללון שם הלילה בחוץ חושך הפילה רוח קר מיאלל כזאבי ערב רעבים הולך וסוער ומנשב מתוך חורים מוסדקים בשער מני סחבות התסים בעביר ומרקדים כסעירים יחד בתוך האזרה מטיפים גדולות של גשם מטפטפות לשם פעמים צמצמתי את עצמי בקרן זווית שם שוכב בנפש מרה ומרעיד מפני הצינה ואותה שעה היו לי געגועים על בית המרחץ הקיסלוני אומר בלי בי אוי, מייתן לי אותו המרחץ הרי גן עדן הוא חום נעים שם משיב נפש מה מאושר הייתי לשעבר בגן עדן זה מקום מנוחתי טוב, טוב היה לי שם, לא חסרתי דבר הנה נסה הסתן אותה, זו אישתי והביאה אליי כדי לגרשני על ידע מגן עדן וענוד בעולם לא נבואו נשים אלה לצערם של בני אדם מהן ומה מועיל בהן אחת הרעה נקבל מהן אבל מיד נזכרתי בריבה זו הגיבנת חזרתי בי הרי זו טובה היא, נפש תהוראות ממה והישיבה אימא טענוג היא יפה שעה אחת של קורת רוח אימא חן מכל טענוגי המרחץ אלפי מרחצאות הרייהו כפרת ציפורנה של אצבעה הקטנה כך בעינה תבית וחום עדנים אתה מרגיש בכל רמך עבריך בוש וייקלם פשקה ועל תכתה בפיכה הוכחתי את עצמי נשים יפה חוכן להנחיל עושר וברכה לאדם ולהפוך לא את הגהינום לגן עדן מהירורים נעימים אלה שהירהרתי בה השכיחו ניעת עוניי וצרות לבבי עשתי בה בצמצום ובצער עכשיו רואה אני אותה יפה לפניי בצינה אינים מרגיש עוד אני קורא שמה על משקבי ברגש עוצם אינאי ומתנמנם ופתאום כל צעקה גדולה העירני משנתי ראונה את הבריאה המשונה הזו נשמע כל אדם צועק בפתח הבית לתוך האזרה מסה כבד שנופל ומתחבט בקרקה כמו אבן אף הוא אדם כביכול אתו מלתזות אותה נפש יפה זו דוקסית פתוצקי ופה באזרה היא את יכולה לשכב דוקסית סרוכה ומלוכלכה והכול כל הממזר יבור קו בעצמב הוא עומד בצועק בשם הדוקסית פתוצקי ורוקק נחמת מאוס וכך כך הוא הולך לו וסוגר את הדלת בזעף הלבנה יוצאת מבין גושי האננים ונשקפת בעד סדקים לתוך האזרה ומעירה דמות אדם המוטל שם כאבן דומם בלא או החיים עמדתי ממקומי והלכתי לראות מי הנפש היפה הזו קצקי המשתתחת כאן ראיתי וניבהלתי הגיבנת שלי היא המוטלת לפניי כמתה מפני שנחבטה בכוח על גבי קרגר חשכו עיניי והייתי נפעם ומשואמם כמפני העד העולם התנור במרחץ מיד לאחר שהוא סק אני מעמל את הגיבנת המתלפת ובכוח כדי שתתיישב דעתה אוכשריפרפה בעבריה נתלתי האלזריותי בגבורה זו שניתוספת לאדם בהול בשעת הצלט כלי חמדתו מפני הדליקה והייתי הלזבית שלי וחמדומה לי שבאותה שעה לא הייתי חיגר והלכתי הליכה ישרה ככל האדם מעט מעט פקחה לובה זו הייתה ניהה וגנחה מליבה גניחה חשאית ראיתי העימי במחיצתי חיה וקיימה והייתי מאושר כאותו העני בסיפור ההגדה שהוא רואה את עצמו פתאום בפלטין של מלחים יושב שם בהסבא על מיטת זהר ביחד עם בת מלך ומטיבת לי בו פשטתי את קפותתי שהייתה מרעידה מפני הצינה אוי גונחת הגיבנת משפשפת עינייה ומבטת תהה ומבולבלה שלא לדעת איכני תנוח דעתך אמרתי לה אני פשקה באו חמקום שאת חיה אוי והבוי לי אמרה בהנחה שובר את לב למה לי חיים טוב מותי מחיי צער אלה הקדוש ברוכו חנון הוא ורחום ולמה זה ברע עלובים ואומללים כמותי אך להסתגף ולסבול מחאובים ויסורים כל ימיהם בעולם אוי שותה חביבתי אמרתי לה בכן וטנחומים וברחמים ודאי הקדוש ברוכו יודע מה הוא עושה ודאי ניחלו שבני אדם כמותנו אף הם יתקעימו בעולם אלוהינו הוא אב הרחמים והוא רואה הוא שומע ויודע את הכל כי סבורה עד שטייה שלי שאינו יודע את שרותינו ואינו רואה בעוליינו להביידו עלך שהכל הוא יודע והכל הוא רואה הלבנה שלא ראינה זו הלבנה נשקפה משמיים אפילו לכאן לתוך חרובה זו על נה שטייה שלי אגי בנת מידה עליי שתי עניה מלאות טיפין של דמעות שהיו מצהירות כפנינים לנוגה הירח אותן העיניים ואותה הבטה שלה שהביטה עליי באותה שעה לא אשכח לעולם כשעמדתי למחר בהשכמת הבוקר ראיתי אגי בנת שלישוכבת בזווית התופה בקפוטתי תרדמת ילד שעשויים פני המלבנים ורוח חמלה ותחנונים שורה עליהם שפתי המזדה זהות פעמים משתרבבות ומרחשות ודומה שהיא מבקשת רחמים ואומרת חוסונה ועל נת את צערוני בני אדם מה פשעי וחתתי ולמה קמתם עליי חנוני, חנוני בני אדם ועל תמררו את חיי גם חוץ מכם שדהי המר לי על ני חי תראו גם חוץ מכם שדהי הרלי ובגשת רחמים זו שברה את ליבי אינאי נתמלעוד עם האב ואני פורש ובוכה האיש הבא ראשונה לתוך האזרה באותו הבוקר היה הממזר האדמוני יעבור עקב בעצמר עמד פעם עליי ופעם על הגיבנת וולאג שנון פולח קרב אוכליות הלך וחזר לתוך הבית סוף פרק יודזיין ספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק יודחת This is a LibriVox recording All LibriVox recordings are in the public domain For more information please visit LibriVox.org Read by Omri Lernau Jerusalem פרק יודחת מתוך ספר הקבצנים מעט הספר שלום יעקב הברמוביץ המכונה מנדלים מוכר ספרים פשקה נשתתק פתאום והחזיר פניו לאחוריו כמתבייש כל דברי פיוס קצה של אלטר שיפתח את פיב יספר להועילו חלום את מלהג פשקה בעקימת פנים ואינו פותח פיב דומה שפישקה נדבייש בפני עצמו מכל דבר עבד הנה מתחילה כשפתח לספר בהגיבנת ונתלהבר אוכו היה מדבר מתוך רוב חמימות את כל העולה עליבו שלא לפי שכלו משיח דעתו מכל דבר והעולם כולו כלא היה לפניו באותה שעה נשמת אלוהה הייתה דוברת בו והדיבור יצא מפיו מילב היה מדבר ואינו שומע משהו מדבר עד שלבסוף עמד הוא שומע את דבריו ותוהה על עצמו דברים אלו שומר אותם ונתבייש עד מאוד מי מאיתנו ובני אדם שאין לו בחייו לכל הפחות שעה אחת של השרעת הרוח שעה שהפני פתח לו ורחשי קודש תמימים ותהורים מבצבצים ויוצאים ממהקי לבו כזרם של כיתור הותח מזנק ועולה בלהבות אש מתוך הרס ריפה אפילו התונו של בילם שיחקה לה השעה ונפתח פייה ונעה דרשה ואין צריך לומר הדרשנים להבדיל יש דרשן שהוא מעלה גירה ואומר תמיד חבל הועלים שקשה לשומע ופתאום שורה עליו הרוח והפה עומדים ומשתאים לו הגרוע שבחזנים שזמרת סוסים זמרתו ואין אדם יכול לשמוע את קולו ולראות עקימות פניו בשעת כלכלתו והעמים רוח השירה מנצנצת בו וברש ובנהימה יגמה יקום פורקן ומסלצלו בגרונו והציבור תוהה ונהנה נסתלקה הרוח ושבו כל אלה גם החמור, גם הדרשן וגם החזן להבדיל לקדמותה, והיו מה שהיו שני יהודים ידעתי בבית תפוס אחד שהיו עמדים כל יםיהם ומגלגלים אופן המוכני שם בלא הפסק, ותמיד במקום אחד ובדרך אחד ופניהם איש של אחיר כגולמים והתחילו מגלגלים את האופן בזריזות ובנחת רוח הנהם מתלהטות ופניהם להבים והם שוקדים ומגלגלים וניהנים כאילו הם בשמי שמיים וגלגל החוזר בעולם חוזר על ידם כאילו כל גלגול שעושים יביע עומר וכל נדנות ידיהם יחבע הגיון לבם עברה שאתם תמיד אהנהם איש על חברו והיביטו טועים ומתמיעים ולבסוף היה זה רוקק והופך פניו וזה רוקק והופך פניו ושוב הם מגלגלים כדרכם תמיד ומראה הם המראה גולם אני מסתכל בפשקה שהדיבור מסתלק ממנו ומבקש תחבולות לפתוח, ספתיו וידבר הגולם של רבילי בסאז עלה על דעתי גושפר זה כשרבילי בהיה מיסים בו שם המפורש מיד היה עומד על רגלה והולך ועושה כל מה שאומרים לו וזה נתן בדעה לנסות גם אני דבר לפשקה ואמהו משונה מאותו דבר שבגולם הרי לא הזמנים שווים ולא הגולמים שבהם שווים באוררות הגולמים אבותינו בימיםיהם תעשה לגולמנו בזמן הזה הריבה התחלתי מחמם את פשקה בהבל פי ומדבר ברגש על הריבה שלו ובתוך דיבורי נתחממתי בעצמי חמימות יטרה וסיימתי בדברי תוכייכה ומוסר הסכל אוי כמה וכמה ילדים נקיים יש בעולם שעובדים עבון עבותם הזונים אחרי לבם והנהם הנהי טרי סרסורי דעברה ובשביל כך הם מגרשים את נשיהם משימים עצמם אחזרים על בניהם ומפקירים אותם מעלה הם ולבניהם הם אינם דואגים אלא לנפשם למלות תעבתם הולכים ונושאים להם נשים מדימורי נפסק באמצע ונשעה עומד בגרוני הייתי את אלטר והנה הוא מבולבל ופניו מתקרקמים מאוד ליבי נוקפני על שלא נזהרתי בלשוני ואמרתי בפני אלטר דברים מכוונים למה שהיה בינו ואין אישתו ויורדים חדרי בטן הרי אני מתחורת על מהסי מוכיחי אני ואומר בליבי דברי כיבושין לילעצמי אי מנדיל והסכיל שלא לומר לאדם את האמת בפניו כנה בשלו להיות מוכיח ודובר אמת וגלוי כבסטר הרי אתה יהודי בעל אישה ובנים בהוכשם וזכנך מגודל במועד שתהה אדם בדעה מיושבת ותבין מה שמועיל וטוב לך לעצמך בעולם הזה חוי לשונך לשונך מנדיל וסר קלימטיזור קיבלתי עליי בנדר להיזהר מעטה ועד עולם בדברי לראות ולשמוע ולשתוק מידע טובה זו של כל המחוקמים והבריות היפות שהיא נעה ומועילה כל כך בחיים ועליי לשבח את הכל כדי להיות אהוב לבריות הייתי מעביר לפניי בדמיוני כבני מרון את כל הנפשות היפות שלנו עם הדודים הנהבים והנעימים והרצויים לכל בשביל מידותיהם הרצויות שהם מנענים בראשם לכל הצדדים מסיים לזה וגם מזה אינם מניחים ידם עושים רצון פלוני ורצון ראשל פלמוני ויוצאים את כולם על כל יום טוב הם באים ובכל משתה ושמחה הילולה וחינגה מקום להם בראש הקרואים ושמחים הם תמיד מחשקשים בזנבן ומנשקים למי שידוע לעליונה מתמוגגים ומתמקמקים מרוב דיצה וחדבה כשמדברים עם מי שמצליח דרכו אומרים מזלתור ומברכים אותו בעיניים מדומאות מדיל ובמתק שפתיים הלוואי שהתקיימו בו כל משאלות לבם ומחשבותיהם הטובות עליו הם מפליגים בצדקת פזרונו של נדיב פלוני חי פרוטותיו מעליפות מרובבות בספטותיהם לאשרים הם נותנים כבוד לגדולים גדולה ולבין עולם הזה עורך ימים וחיי עולם להם פנים שוחקות תמיד אינה עם אביקות וסתות מעדימות וחוטם מפעפה ומזיע בצמחת עולם על ראשם והם נהנים ומדושנה עונג אשריכם דודים מה טוב חלקכם ומנעים גורלכם אף אני את תולי את השם דוד והיות אהיה כמוכם השם דוד הניה לי כל כך עד שהייתי שונה בו ומשלשו ואומר בחוונה ובהנעה משונה דוד דוד מנדלי אוכדי לחפר על מה שחתתי לאלטר התחלתי מתעורר עליו ברחמים דועג לו כביכול ואומר רבי אלטר חביבי אוי אתה יושב בדוחק אוי אתה נשתמטת על ידינו כמעק כמעה מעל משווחה עד שהיגעת המעבונותינו לקצה ההגלה נפשי תצא עליך רכימי חייך ועצמותך מרוב ישיבה ובבקשה ממך רבי אלטר יכירי בו ונעלה על ההגלה שלי שם הפנה לך מקום ותנועך על משכווחה בשלום ווירווחה נשתמת ישבי תאבלי בנו עשן הזאת למעני רבי אלטר למעני ולמען מנוחת נפשי שתצא עליך המכם לרבה אלטר לא היה מסרב לי אבל פי שהיה משתתח כשררה מלא קומתו בהגלה וירדנו כולנו לארץ ומחשב אני מחבד את סוסי שיהיה מהלכו בראש וסוסתו של אלטר אחריו ואחרי תיול קצר ברגלנו היינו מטפסים ועולים הלגלתי גומרים שם את האשר יצר ומברכים על הים אני לקריצה חיקים המתקים וכולי מחמדים נוטל את הקוס ושוטל חיים ולשלומו של אלטר ומבקש לעומת הקדוש ברוכו טוב וחיים של עושה וחבוד חן וחסד ורחמים וברכה והצלחה בכל אשר יפנה ובכל עת ובכל שעה הכל כדרך דוד יפה הפנאים גם אתפיש כה באהבה זכרתי באהברכה הוא בדברי נחמה ורחמים אני משכאו ושוסבו את היצר הרע והוא מתחמם והמעשה היא סופר מכאן ואילך על ההגלה של מנדלי מוכר ספרים סוף פרק יודחת ספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים ספר הקבצנים פרק יודת This is a Librevox recording All Librevox recordings are in the public domain For more information or to volunteer please visit Librevox.org Read by Omri Lerner Jerusalem פרק יודת מתוך ספר הקבצנים מעט הספר שלום יעקב אברמוביץ' המכונה מנדלי מוכר ספרים אותו היום ערב שבת היה ונתמלא בית המדרש באותה העיר קבצנים את חיל פישק שוב מספר כדרכו וחיל שונו ואני מסייעו ומתקן דיבורו כדרכי וחיל שוני והקבצנים היו מתגוששים ומפסיעים זה על ראש של זה ועומדים על השמש בדוח הגדול כל אחד רוצה להקדים את חברו ולזכות בפתקת הזמנה לסעודות שבת אצל אשיר או בלבית עמיד שהחמין שלהם תערבים וקוג להם שמינים למה למכול הפתקאות הייתה הפתקה לחוכר מחס הבסר ולמת המכולן הפתקאות לכלי קודש לגבי הצדקה ולהעוסקים בצורכי ציבור שכריסה מרחבה אוכלים הרבה ואינם מאכילים אלה מעט מרבים בהנחות וגניחות על עניי ישראל וממעיטים במזונותיהם ועל זאת יתפלל כל אני לעת חלוקת הפתקאות שפתקת הזמנה אצלם אליו לא תגיע ומי שהתראה מזלו ונפלה מידו פתקה זו ילאגו לו חבריו כשם שמליגים למי שאין מזלו בקרטיסים השמה שהיה רתחני ועמד ואמר בחמתו קבצנים למה נפלתם כערבה על עירנו העלובה מעולם לא היינו משפעים כך בקבצנים לרוב הקבצנים עודפים היום על בעלי הבתים אצלנו אין אתם אלה קיללת אלוהים משלחת מלאכי חבלה בנו הוא כועס וצועק והעניים עושים את שלהם עומדים עליו צפופים פושטים ידיהם וקוראים שתן לתוך ידו של השמה שמתן בסטר והוא נוטל וצועק ומחלק פתקאות אני והגבנת עמדנו מנגד מחוץ למחלה שאנו כבעלי מומים לא היינו יכולים וגם לא היינו מעיזים לבקוע במחנה גדולי הקבצנים העריות שבחבורה שלנו בין כל בעי עולם יש בני עליה קבצנים ובני עליה הקבצנים ראים וגווים אלף פעמים יותר מבני העלייה העשירים הממזר עם החשמו היה הערי בחבורת קבצננו והוא קיבל מיד שתי פתקאות בעדו וועדישתי באמירה בלבד שלא להתריכה לדחוק ולבוא בעצמה אלא רמז עליה להשמרש בעצמה ואמר לו אה, הנה הסומית שלי שם לפניך לאחר שנתפתרו הקבצנים ויצאו ופשטו בעיר איש ופתקתו בידו להחסניי שלו עמדתי אני והגיבנת לפני השמש וביקשתי ממנו בחריאה והשתחבייה פתקאות בשבילנו יציץ עלינו השמש בגיחוך משונה ולא אמר חלום חוס ורחם על שתי נפשות הלובות בעלות מום ותן לנו מקום לתאום תבשילים ביום השבת שכל ימות השבוע אינה באה לפינו גם כף אחת תבשיל חם אמר השמש תמוע פתקאות כלום לא ראיתם כמה היו קופצים היום על פתקאות כאן ולכם מה הסעתה אמרתי לו מנותן תוך כדי דיבור מעה נחושת לידו נתבלבל ושתק שעה קלה אמרתי לו רצנה, במכילת כבודך וצדקת אליך כשתרחמנו לתורר עליי ברחמים ואמר שמה אין לי רבי יהודה למעמונך אין לי צריך והמעה מוחזרת לך עוד פתקה אחת יש לי ואותה אתן לאחד מכם הלכו והפיסו מי יזגה בה תן לה אמרתי לו רומז בידי על הגבנת לא תן אמרה לו הגבנת רומזת בידי עליי חייך שלא אתלנה וכך אנו מעריכים ומפצירים אני באה והיבי וכל אחד עומד על דעתו ונשבע שלא ייתו לתפתקה השמש ומסתכל בפנינו בין אחת רוח ואחר כך פתח ואמר אם כן זאת עשו ימדו שניכם לאחר תפילת ערבית אצל פתח בית המדרש ובשעת יציאת המתפללים ועדי ייתנו דעתם עליכם ויאזמינו אתכם לי שעודה והפנים יצידים אשתדל בשבילכם שמר השמה שבתחתו ובשעת יציאתו נתן אינב בשני בעלי בתים ואמר להם רומז עלינו בעץ באו רבותיי קשה היה עליי מאוד לשלוח היום אורכים לביתכם שהרי, ענים, מטריחכם בהכנסת אורכים כמעט בכל שבת אבל אם אתם רוצים עשו חסד עם העניים הללו והווא ורצון המושניהם מיהודי שמשתמת מעורך משבת יום אחד בשבוע המנוחה וסמכה ליהודים ולמה לא יסמך בו נפש שני ענחה ורבע במא שחננו השם בבקשה ממך זקה אותנו באורכים בכל שבת ושמת שני בעלי הבתים הללו רמזו לנו ביציאתם והלכנו אחריהם הם פוסעים והולכים בראש וסביבם ילדיהם שעלו היום כבר הרחצה ונתעדפו לבנים ובגידי שבת ופניהם מלאים זיו ומבייקים ונראה שנשמה יותר שורה בהם שבתה טבע אמר בעל המית שלי בכניסתו מבית לאישתו שישבה על כיסה מקושתה ופנה המאירים על בירקר ההשתעשה תינוק נחמד ושתי לדות נעות ראי הקדוש ברוכו הזמין ליורח לשבת ולמלכה אחרי לא נתת תנילה בו הביתה הדבריו אלה אמר בסחוק נעים והתחיל מנעים שלום עליכם בכל רם מהלך אלך ואלך בבית וכשהגיע לאשת חיל עמד לפני אשתו מנגן ומתאים המילות מגפפו ומנשקו באהבה מילדה בקטנים מכתירים אותו ומתרפקים עליו בנהימה ובסמכה רבה דומה שמלכה השלום מלכה אליון היו שורים באמת באותה שעה בבית ואני בעת רצון זו אמה לביא להגיבנת שלי והייתי מתגע הגיעה עליה מאוד השולחן היה ארוך כדרך בעלי מבטים עמידים ועל את הבית הייתה נותנת לי מן התאבשילים מנות יפות ומזרזת לי לאכול ולא להיות בישן ואני אוכל את יבום לכל פי הכל היה כדווהי טוב ויפה מאוד אלא כשנזכרתי בה והגיבנת שלי ערבה מעט שמחתי וניתל תעם של דגים של לוקשן, של בשר ובכל תאימה ובכל גמיעה אמרתי בליבי שמה היא אינה משופה עד שם ברוב טובה כמותי ואחר הסיעודה הזמינו אותי שאלין שם בלילה ילין כאן אצלנו לחשב בעלת הבייקה ועלה ההקדש הרי אינו אלה גל של השפה הפרוץ מרו בבו על העומד והינו ראוי אפילו לדיר של בהמות ולכן ילך לא עלוב זה לילה אחד כדרך בני אדם לאחר כל התלאות שראו לי אמש הרי הייתה המנוחה הצריכה לגופי יותר מאכילה ולאונג בדול הלא הייתה לילינת לילה בבית חם על מצרח וחסת מראש אותי ושחיבת בין חורים בפשיטת רגליים וחילוץ עצמות אבל נזכרתי בה ומנעתי את נפשים טובה זו אותו בעל הבית שהחלה אצלו דר בשכונתו של בעל הבית שלי נכנסתי לשם ולקחתיها והלכנו שנינו יחדיו הלבנה זו רחת ומיירה את הלילה ארוח צח וחם נושב בנחת והנפש נהנת ומתגעה גרת בוי אמרתי לה בוי הוא נתייל מעט להקדש אין לנו למהר כל כך כשנזכרתי בו בהקדש זה סמר בסריני פחד אותו הזכן החולש הובה לשם והיה גונח אמש מליבו התחיל גוסס מעלות השחר ובין השמשות יצאה נשמתו והניכו הוא לכל יום השבת באזרה שהייתי צריך ללון שם ובשעת הטיול נזדמנו לשמתה אחת ושם גינות ופרדסים ועילנות זולפים בשמיים שקט עוד ממה בכל מקום בלא נשמע כל בני העיר כבר ישנים כדרך היהודים בלילי שבתות שתכף להחילה שיינה אצלם מקום טוב מגדל דשאים להזדמנו אצל גדר אחד ישבנו שם אנו יושבים מסתכלים ושותקים שעקלה כל אחד מאיתנו שקוע בהירורי לבו הגבנת שלי מתעוררת ראשונה מתענחת מתוך ליבה עוספתיה מרחשות בני אימה עצובה דברי שיר ידוע אבא שחתני אימה החלטן הייתי בהנה דמאות נושרות מהנה פנה המתלהטים והיא מבטת בי בסחוק מהר הבטה זו חלפה ומחצה את ליבי חלפה עליי ובפעם הראשונה יצא מפי דבר שלא מידעתי ואמרתי לה חייתי, מה לך חייתי? אוי פישקה משיבה היא בלחש ונכנקת בדמאות לא אוכל עוד נסור אוי כמה לי להתנצח עםו אם מי צעקתי מן ההדמת ליבי עם הממזר ירקבו עצמב הלמלא ידאטה פישקה אוי, הלמלא ידאטה ידאטה אני אוכז מידע בראשה ומבקשה בדמא שתשפוך לי את נפשה ותגיד לי את צרתה ולא תחחד ממני דבר היא מניחה שתיידה על פנה גוחנת ולוכשת לי בכל רועד ווירמיזה סוד נורא סוד זה שליבי היה סוד בו, מתרגז ואומר יהיר עצום שהרוח ייסא את הממזר ואת נפשוי קלענה ותוכף הכלה ולא יעמוד להתחיל את המיתין סוף פרק יוטט ספר הקבצנים מעט מנדלי מוכר ספרים