 Velkommen til. Jeg skal holde et fordrag i dag, som handler om sport og moral. Eller måske i højre grad om den moral, som vi forestiller os, der findes i sporten, eller som sporten kan være med til at opdrage til. Det er jo sådan, at vi alle sammen har en klar forstilling om, hvad sport er. Vi ved jo godt, hvad sport er for noget. Sport er næmne i det sted, hvor man kan få noget motion, nye naturen, som man kan være sammen i et socialt fællesskab, hvor ens børn kan lære forskellen på at tabe og vinde, og at man skal gøre det med samme sind. Det er i hvert fald den måde, vi godt kan lide at fremstille sporten på, som det her karakteret den opbyggende projekt. Så måske en dag i England forstand kan være med til en form for demokratisk standelse. Det er den måde, sporten sælges på, at organisationerne og politikerne, og i et vist omfang også er sponsorerne. At det er det indtryk, man vil gerne give, og når man sælger det budskab, så gør man det gennem en række klassiske argumenter. Hvad er det, der er årsendt til, at sport har de her engelskaber, og at det har den her karakteret denne funktion? Et første argument, vi bruger, er, at sport er baseret på lige vilkår, at vi siger, at det er et udtryk for, hvordan sport er. Det her er Nikolaj Valujev, den russiske boxer, som er 2 meter og 15 og vejer næsten 150 kilo. Han boxer mod folk, der er meget mindre end ham selv. Men det er jo ikke den eneste måde, hvor uligheden i virkeligheden er til stede på i sporten. Fodboldklubber har ikke de samme vilkår, HB Køge kan ikke gøre det samme ting, som FC København kan, som ikke kan gøre det samme ting, som Real Madrid kan. Ligheden i sporten er i høj grad en illusion, og også i forhold til, hvad skal man sige, intern på et enkelt hold, er mennesker jo heller ikke lige værdige i sporten. Man kan bare kigge på de kontrakter, fodboldspillere har på et hold og vedvide, at de ikke er lige meget værd. Så forestillingen om lige værd og lige vilkår er til et vist omfang en illusion i sporten. Et anden klassisk argument, vi bruger, er, at sport er sundt. Det er også derfor, at vi hylder sporten og siger, at det skal man gøre, eller at det er en fornuftig strategi og en god ting at putte penge i. Sport er sundt, men vi ved jo også, at hvis der man skal vinde, hvis man er cykelrydder og skal køre stærkt op, at Bjerg jo så kan det betale sig at smide så mange kilo som muligt. Fordi alt det man skal slæve på er dødvægt, at dødvægt, det sætter en tilbage i konkurrencen. Derfor kan det betale sig at komme til at ligne en KZ-fange, at det gør en stærkere. Så vægtpineri er en mening ting i sporten, som gør, at det er udover, så har vi jo så alle de skader, som man får. Altså, at vi ved jo, at fodboldspiller, isokkispiller og håndboldspiller har en mængde skader, som gør, at argumentet om sportens sundhed, måske heller ikke er så stærkt end da. For at slet ikke at sige, at det faktisk overhovedet ikke er stærkt. Et andet argument, vi bruger er, at sporten fremmer moralske kvaliteter hos dens udøver. Det er jo også det, vi fremfører, men når man kigger efter, så opdager man, at det sjælden, der tilfældt, man hører med jevne mellemrum, træner og fortæller, at de skal uskadelig gøre en bestemspiller, og så tager han ud af spildet, vi trækker et rødt kort, sørger for, at nogen ikke længere kan yde det, som de måske havde forestillet, at de skulle ud, og derfor kan der være grund til at sætte dem ud af spildet, som man kan se her. Og indelig, så har vi den her forestilling om, at sport er baseret på fair play og sportsmanship. Men når tingene koger, og det går hårdt for os, som her mellem Totty og Christian Porgelsen, hvor der er en spøtklat på vej i hovedet på Christian Porgelsen, så er det jo svært at oprettholde forestillingen om fair play og sportsmanship, at det lige som skulle være et grundlægende karakteristik af ved sporten. Det er der ikke meget, der tyder på. Det, vi får øje på her, er, at der ser ud til at være en skældning mellem det, at man kunne kalde på den ene side sportens ond, og på den anden side sportens væsent. Sportens ond er præcis de idealer, som vi tilskriver sporten ud fra. Det var dem, jeg startede med at nævne, når vi siger, at vi godt ved, at sporten er det her karakteropbyggende, almindent danne projekt. Så til sportens ond kan man sige, at det er netop idealerne om fair play, om sportsmanship, om kammeratskaber sammenhåll, om danelse, om karakterstyrkel og måske en dag om demokratisk sindelag. Det er værdier, som ikke hører til internt i sporten, men som netop tilskrives sporten ud fra. På den anden side har vi så sportens væsent. Sportens væsent kan man måske bedst forstå som sportens ændre drivkraft. Den består blandt andet, og måske især først og fremmest, at viljen til sejre er kendtegn ved det olympiske motto. Hurtigere, højere, stærkere, altså ikke hurtig, højere og stærk, men hele tiden hurtigere, højere og stærkere end dem, der var før en. Sporten er baseret på sammenligninger og forbedringer, og den er baseret på en streben mod fremskridt og perfektion. Så på den måde kan man sige, at vi på den ene side har sportens ånd som et pedagogisk ideal, og på den anden side har vi sportens væsent, som er sportens praktiske realitet. Altså det er den måde, som sporten i virkeligheden fungerer på. Men sportens praktisk realitet er ikke nogen gode måder at sælge sporten på som politiker eller organisationsmand eller sponsor. Der er det langt bedre at læne sig op af de her principer fra sportens ånd. Og det er det også, det man gør i den olympiske bevægelse, den internationale olympiske komitee, Hvis man kigger op i deres formålspadskrivelse paragraf 1 og paragraf 2, så vil man kunne se, at her når man skal fortælle, hvad olympismen er, som jo er den yverste form for sport, så hedder det, at den olympiske ide søger at skabe en livsform baseret på glæden ved at presterer den dalensesmæssige værdi af det gode forbedlet og respekten for universelle fundamentale etiske principer. Så det er jo præcis sportens ånd, som den udfolder sig i det olympiske teater, men der er ret langt fra den her forstilling om, hvad olympisme eller sport er og så til sportens virkelighed. Et godt billede på det skisme, der ligger i forstillingen mellem sportens ånd og sportens væsent på den ene side, er, at som jeg lige sagde så, sportens ånd baseret på de her principer som den olympiske bevægelse også ligger sig op af, men samtidig så kåret i uce, altså den internationale olympiske komitee, de kåret i 1996, Mohammed Ali, til historians største sportsman, altså ikke over 10, eller 100, men historians største sportsman. Og Mohammed Ali var jo kendt som en boxer, der gjorde alt, hvad han kunne for at kyse, intimidere psykisk ødelægge og nedbryde sine modstandere, så han kunne faggål med dem, som man siger ikke. Så vi har altså på den ene side en atlet, historians største atlet, der i den grad baseret i sin karriere og sin store bedrifter på det, som vi har kaldt sportens væsent, men som er en organisation, der baserer sig på sportens ånd Korhams som historians største atlet. I kan se og forstå det skisme, der ligger der, at det er ikke nemt på den ene side, at oprettholde forestillingen om sportens ånd, og så på den anden side lave en ranking af, hvem der er de største og de bedste atleter. Så vi har altså det her skisme mellem sportens ånd og sportens væsent på den ene side, som ikke altid anerkendt er organisationerne, men som hvis der er nogen, der har fingeren på pulsen i forhold til det her, så er det reklamebrandsen. Og her skal vi se en reklame fra sportstøjsfirmaet Nike fra deres, rettet mod deres sydeafrakanske marked, og prøve i det her clip at lægge mærke til, hvad det er for nogle værdier, hvad det er for en fortælling om sporten, som Nike ligger væk på, når de skal sælge deres produkter til sydeafrakans. How I defend, deter, attack. This is my weapon, how I defeat my enemies, how I win my war, how I make victory. This is my weapon, this is how I fight. Ja, det er jo ret tydeligt, at her er det ikke de karakteristikere, der gælder fra sportens ånd, der ligger væk på, men det er begreber som kroppen som våben, sport som krig, forsøg på at afskrække ens modstandere, at nedbryde dem. Og vi ser bilder af kroppen, der netop blev brugt som et våben, der gennembryder en mur. Vi har udspringeren, hvor det er billet, der blev lagt ned, så udspringeren ligner et projektil, der bevæger sig i en balistisk materiale. Og vi har til sidst gennembrydningen af muren, altså med vold, at gennembryde den menneskemur, som de andre gør, og til sidst fodboldspilleren, som The Smoking Gun, går ud af scenen til sidst. Så her har vi klart det billede, som ligger i forlængelse af forestillingen eller vores idé om sportens væsent. Det vi kan konkludere så langt er, at sportens værdier, grundlæggende, står i modsætning til de værdier, der dominerer i det omkringlæggende samfund. Sport opdrager grundlæggende til nogle værdier, som ikke er dem, som vi normalt hylder i det omkringlæggende samfund. Aversagen er, at i sporten er sejr det vigtigste. Det er sejren, der er omdrejningspunktet. Forstilling om kammeratskabet, socialemotion, natur og sundhed er på ingen måde det, der dominerer hos elitisportsmanden. Det er sejren det vigtigste. Man kan tage et eksempel, for at pege på, hvordan værdierne er i modsætning til, hvad der gælder for det omkringlæggende samfund. Normalt betragter vi det, som helt uantageligt at slå på hinanden i boksning, er det et grundvildt kor. Det er det, det går ud på. Så er der mange, der vil mene, at boksning er et dårligt eksempel, fordi de synes, at boksning er øvetærdens sport, der skal forbydes. Men også i alle de andre store danske sportskræne, håndbold, ishok i fodbold, er vold en naturlig del af det, at kunne klare sig. Volden er simpelthen en nødvendig forsætning. Det ser man blandt andet i stenhård taklinger, da indimellem mistimes og modspillerne kommer til skade. Det kalder man for a part of the game. Men indimellem så er det, som i kommentatorsbrug hedder svilistrejer, men i virkeligheden så er det jo just another part of the game. Altså, at man netop bruger de her trick her til at intimidere og nedbruge sine modstandere. Så volden er en central faktor i sport, og det er træningen bruges som den oprustning, der skal til, for at man kan klare volden og bruge volden. Altså, at man kan opbygge de kropslige panser, som man bliver stærkt nok til at modstå de slag, og kan vinde sine dueller i enten håndboldkampen, fodbold, ishok i, hvor det nu måtte være. Så volden er altså et centralt element ved sporten, og det er det, som atlederne ruster sig til, eller gennem deres træning ruster atlederne sig altså til, at kunne klare volden og bruge volden over for deres modstandere. På den baggrund kan vi uddybe vores pointe om sportens ordn og sportens væsen ved, at pege på, at sport i virkeligheden, den de personcharakteristikere, man udvikler gennem sport, er i virkeligheden baseret på de kristne dødsønder, eller se ud til at følge de kristne dødsønder ret godt. Og på den måde kan vi pege på sporten som diavelsk eller ukristlig. Det er et vigtigt karakteristikere for den dygtige sportsman, er for eksempel hovmod, altså at man hoverer over for modstanderen, hvis man har skoere, hvis man har gjort noget godt. Det er vigtigt at vise, at man er den, der har overhånden. Grådighed er også et fremtagende karakteristikere, altså viljen til at vinde og viljen til at vinde mere hele tiden. Misundelse kan være en god drivkraft i forhold til at vilde ha' det, de andre har, og dermed ville træne endnu mere vrede i form af agression, siger man jo også tit, at det er en produktiv karakteristikere, der fremmer ens agression og vilje til at yde det maximale. Hvis man bare læner sig tilbage, så vil man det jo ikke nok. Så kan man sige, det var jo kun fire ude af de sju. De sidste tre utogt ledegang og froceri er i en vis forstand faktisk det, som elite-atleten får mulighed for, tænk på David Beckham eller Niklas Bentner, eller nogle af de andre Manchester-spiller, og hvad der har været at skande af eller omkring dem. Altså, at elite-sporten giver faktisk mulighed for utogt og ledegang i den forstand, at de jo ikke træner mere end 10-15 timer. Mogen og resten er fritid, froceri, indkøb af dyre uger, biler og så videre. Så vi har altså en moral i sporten, som er baseret på netop de karakteristikere, som kendetegner de kristne dødssynder. Så på den baggrund kan man sige, at sporten jo altså ikke opdrager til den moral, som vi ellers gerne vil have den til at sige. Sporten er ikke et sted, hvor moralen er fremhersende. Hvis moral findes i sport, så er det ikke på grund af sporten, men på tross af sporten. Sport fordrer hos elite-atletterne selvtillid, aggressivitet og selvsteglighed. Det betyder ikke, at elite-atletter bliver aggressiv af sociale, selvsteglige borger, men at de må leve i to verdener, hvor de kan pendle mellem sportens værdier og så det omkring liggende samfundsværdier. Fasen, hvor man skifter mellem de to, er typisk omkledningsrummet, og på den måde kan atleterne altså pendle mellem de her to verdener med de to set af moralske værdier og normer. Tak fordi I lytte.