 7 minutter, kager medstudierne og kager gæster her til Aarhusfesten. Det her er en fortælling om at ture, stræbe og et forslag til et billede om det at være studierne i modsætning til elev. Jeg kan huske den dag, jeg er opdagede, at jeg var studierende, at jeg havde formået at dikterere min egen uddannelses retning, men bare en lille smule. At alt det der med at lege med stoffet og stræbe efter mere mening, pludselig var mig muligt og bevist. Det var på tredje semester af min bacheloruddannelse i uddannelsesvidenskab, hvor jeg i allerfine studenter revolutionære stil gik ud over det penson, som jeg havde fundet for ensrettet og uinteressant til mit examensarbejde. Jeg gik i stedet op i en cellfundmetodik, som ganske vist passet inden for modulets rammer. Og for det tilvalg fik jeg en rigtig fint tilbage mellem. Jeg synes ganske, hvis det ikke er, at min prestation fortjent det tital, jeg fik. Men jeg fik øjnene op for, hvad det betyder, at vil mere end det, der blot er lagt for, at vil springe rammerne, at være studierende. At være studerende, det var jo ikke noget, jeg var. Og det var sådan set ikke noget, jeg blev. Det var virkeligheden noget, jeg valgte at blive. Og efter nogle måneders filosofæren over den her oplevelse, så indsover jeg, at det var noget, jeg turde, at vælge at blive. Jeg turde, fordi jeg blev opildet nu, til at søge noget mere, noget, der var mit arde. Ikke nødvendigvis noget globalt banebrydende, men noget, som ændrede min indstilling til mig selv, og til mit forhold til det der fælles andet, som vi, der er til stedet her i dag, er nokvældig kaldt fra Universitetens ond. Med andre ord, den her dag, ophørte jeg med, at være elev opbegyndt at være studierende. Man kan selvfølgelig sagtens spørge sig selv, hvorfor behøver vi universitetsstudierende overhovedet snakke om, om vi kalder selv det ene eller det andet. Vi er jo for at lære, og for at dykke det gør sig selv uansikret. Jeg mener, at svaret ligger i den måde, vi lærer at dykke det gør os på, om vores holdning til vores egen læring og dykke det gør os. Er særligt, om vi er opmærksom på netop det her forholdsbeskaffenhed. Jeg vil gerne tegne et billede i en allegori, og jeg vil gerne bedre altså om, at forestille jer, at I står på en plattform. Den her plattform, den kan haves op fra jorden, sinkes, den bevæger sig op af og ned af. Når I står på plattformen, så er det jeres fineste opgave, at være forundret, forundret over høj sønden, som rundt om jer udviders og støt i højere plattformen lyftes over jorden. I skal se, at verden den er større og mere end i før viste. Det er til gengæld ikke jeres opgaver bekymrer jer om plattformens bevægelse. Det er der en plattformlyfter, der tager sig i en lager, en, der eleverer jer, opløfter jer. Sæt nu, at I jeres opløften opdager noget på høj sønden, der har en særlig interesse for jer, et punkt, der forundrer mere end de andre. I bliver nysgær i, men hvordan kommer I i nærmere kontakt med det her punkt? Pludselig når I ser ned, så opdager jeg, at I faktisk ikke står på en almindelig plattform. I står på et flyvnetæppel. Og i indsæer er de faktisk selv har muligheden for at styre jeres flyvnetæppel. Men altså som vi ved fra Latin, så har sådan et flyvnetæppel et ret vildtart temperament. Det er ikke noget ret, det er ikke nogen gaspedal, det er ukant, det er fremo. Og lige så snart i prøvne flyver tæppet mod jeres punkt for forundring, så begynder høj sønden at bevæge sig på en måde I aldrig har oplevet før. I konfronteras med en ny tredje dimension, som i nogens tilfælde vil være spændende, og i andres tilfælde vil være ekstremt skræmne. Det her mener jeg, det her er bevægelsen, der indvarsler overgang fra det, at være elev til det, at være studerende. Fra en 2-dimensionel passiv til en 3-dimensionel aktiv. Det er den bevægelse, jeg oplevede på mit tredje semester, og det er den bevægelse, vi der er til stedet her i salen i dag. Alle gerne ser, at min knappt 32.000 medstudierne her på EU opnår og finder sig til rette i. Men det er jo ikke nemt, når man ikke har tid og ro til at lære at styre sit tæppe. Det reagerer ikke altid, så man forventer det vel. Og mange vil se sig nødsat til at trykke på tæppets røde nødknapp. Der automatisk flyver det tilbage til startpunktet, til det kænte, til linjen, hvor i plattformen bøder sig til at starte med. Det her kan jeg tilhøre, at I sådan rigtig kommer ind i billet, fordi I har allesammen indflydelse på, hvor meget flyvetræning vi studerende får os. Og jeg har også indflydelse på den himmel, som vi flyver af, fordi himlen er jo realt ikke fri til flyvning for os. Men på forhånd, opdelt i ruder, som vi på det kraftigste opfordres til at benytte. Studier og læseplaner definerer nogle tæppe motorveje, vi kan følge, og vi stemmer dig, flyver foran os, ikke tager afkvørsler, og den kan vi så vide, hvornår vi kan, og må dreje af. Hvis vi studerende ordentligt skal lære og styrere, og navigere vores tæpper, både som akademiker, som studenterpolitiker, og som fremtidige medlemmer, den danske arbejdsstyrke, så har vi behov for støtte, men fremfor alt, ofte egentlig først og fremest, så har vi behov for rent faktisk at indse, at vi står på det her flyvende tæppe, og ikke blot på en plattform. Og det her vil jeg med glæde være med til at bringe ud til mine medstudærende, men siden de generelt ikke rigtigt er inviteret til at høre med her i dag, så må jeg i stedet for at pålægge jeg, medhøjere, at bringe det her billede ud til dem. Det er for deres egen skyld, men det er sandligt også for Universitetet skyld. Mit navn er Rune, og jeg læser pædagogisk filosofi på DPU i Mdrup. Til lyngen med fødselsdagen, og tak for, at jeg så bemerkede noget.