 ספר רביעי פרק שיני ספר רביעי פרק ב' בספר עמק הבחה, מעט מנדלים מוכר ספרים רפאל היה נותן פרקמתיה להכנבנים כדרך התגרים בשטר, להיפרה מהם בזמן קבוע ומבחין בהם יפה יפה, ואינון נותן אלא להחשובים שבהם, שאפשר למכור את שטרותיהם מיד למלבים בריבית ולשולחנים ואם יהיה נוקל או מדמיו, אין בכך כלום, ובלבד שהיו הדמים מונחים אצלו בקופסה, וישן בטח ושענן מפחד רעה והסכם המונות מעין אלו היו לו עם ליבצי האדמוני, אשיר ומלבי בריבית בחיסלון זה ליבצי האדמוני שפניו המלובנים וחותמו הארוך זכנו הקצר מוכיחים עליו שיהודי קשרו נוי הוא לחיסלון, והיא מתגעה בו ואומרת, ראו בריאה שבראתי וצורה שציירתי אחד הוא ליבצי מאותם מיני הבריאות בתוכה, המתקינים את עצמם לגדולה, להיכנס בכנופייה הקדיש הזו, שמאמת את כל מיני גבעים ופרנסים והפוטרופסים ויועצים ושתדלנים וחיוצה בהם בעלי נפש יפה, העוסקים בצורכי ציבור, כדי לזכות בני ישראל שלא מדעתם ולעשות עםיהם טובה שלא ברצונם, ביקרים הם בעלי נפש אלו ומנעימי מלל שלוקחים נפשות בחוכמתם ומבליעים אותם בנעימה, רחמנים הם שחסים על ממונם של ישראל שבידם וברשותם ואינם מוציאים ממנו לצורכי אחרים אלא לצורך עצמם, מחובדים הם שמחבדים את גופם וענבים הם שמוכלים הם על כבוד אחרים, מורים הם לצדקה, לחבריהם ולא להם יתנו אחרים מחבבים את עמם ומסיים לו בדברים היוצאים מן הפה ולא מן הכיס, חביבים ישראל ועסק כלשהו חביב יותר ליבצי האדמוני מחשיר עצמו לכונה, מתרברב ומתעבל לעמוד למחיצתם של בני העלייה מנהיגי העידה ליבצי לא היה בין תורה, לא קרה ולא שנה מעולם, אבל אין בחכלום, לא התורה מעלה את האדם למסיעות, אלא הסחורה אדרבה, פעמים עדם בשביל שהוא תלמיד חכם, מפסיד ולא יבוא בקהל ליבצי הוא בחצי המעב, ואינו מטופל בבנים, שתי בנות לו, אחת חינצה הגדולה, נעה ויפת תואר, ואחת קטנה ומכוהרת ינטי לשתו בעלת בשרי וחרסתנית, שוררת בביתה ועושה שם קרצונה, ומפתחות, קלויות לביצרו אחד על צינורה, הוא וצלצול מצלצלים תמיד ולפי השמועה, היא תורמת בחשי מקופת בעלה, ויש לה מתמון ליום אחרון. היא אוכלת משמנים, ושותם המטקים, ומבלא ימי הבית תענוגים, ואף על פי כן, איתם הנה נחת ומתראמת על מזלה לפני חברותיה, מטפחת הליבה, מטפחת ואומרת, אוי, מקה גדולה שם בקרב ליבי. מנענת בראשה ואין נהה, למעלה, להביאה שבשמיים, מתחתת לפניו, ואומרת, אוי, ריבונות של עולם, הו ולי בן, הו ולי קדיש. הרי עשתה כל התחבולות שבעולם, שאלה ברופים, גם בבלי שם, גם בבני כידר, גם במלחשים ובזכנות מבנות הערילים, והכול לבטלה אין עוזר. ונשים רחמניות, אף הן מנענות בראשן, נותלות מן המתעמים שיינטיל מסימה לפני הן, לא עשות בחינו ונחת, ומנחמות אותה, ואין הן זולגות דמעות. אם בי פגע מדעת דינוש לקדוש ברוכו, ככה איתה ינטיל מקוננת ואומרת, אם אני שוממה והעולם חשך בעדי, הראה נה על כל פנים בנחמת בנותיי. יהי רצון מלפני אבינו שבשמיים ויזקני להכניס בקרוב את ביטי הגדולה לחופה, וייתן לי נימנה בני איוונים זכרים. כן, יהי רצון, אנו הנשים הרחמניות בפנים צהובים, ואמרו, אמן. הוא לפיכר, עד שלא הגיע חינצה לפרקה, התחילה ינטיל מבקשת לה לביטה את בן זוגה, בתאוות נפש גדולה וייתרה, כדרך הנשים, שעניין, ניסועי ילדהן, תאווה משונה היא בלבן. ינטיל הייתה תובעת את בעלה בפה יומם ולילה, ואומרת, עשי את ביתנו. אבל ליפצי לא נתלהב כל כך כאישתו, והיה בודק בשידוחים. רצה לבחור לו חתן נעק ילבבו, מקושת בחמה וחמה מעלות טובות, שיהיה למדן וועל מוח וירש המים וממשפחה נכבדה, מן המיוחסים שבישראל. ליפצי, שסוחר הוא, ואין לפניו בעולמו, אלא מסע ומתן, ודבר שיש בו ממש, ומתן זכרו בצידו, ביקש לעשות זכורה גם בביטו, להתחתם בגדולים, כדי שיהיה זנב להריות רשי העדה. ובכן, ינתי לדוחקת, וליפצי, בודק ומבקש, עד שמצא בסוף את מין זכורתו. מצא את בנצי, מן בחור מיוחס, רח וכחו, שובלד צורה צנומה, בתלמיד חכם משונה. בין שלוש עשרה בנצי, הוא חבר זכה לתחתוניות. קיצור הדברים, כלי חמדהו, תחשיתו כדוואי. חינצה קלה היא למזר טוב, ובאת חמש עשרה היא אשת איש. ליפצי נותן מזונות להזוג ודירה בביטו, כמדובר. בנצי הוא חתן כהלכה, ועושה תפקידו באמונה. הוא משקים ועולך בבוקר בכל יום תמיד לבית המדרש. עמוס בתרמיל של תליטות תפילין, גודלו כראשו ורובו, ולאחר התפילה הוא חוזר ובה, מנשק את המזוזה בפתח הבית, ואומר בעל מה צפר הטבע. ביותר מזה אינו אומר חלום, אלא נותן את ידיו, הוא מברך ביושה ואוכל בשתיקה. ומשאכל, מיד הוא חוזר ועולך לבית מדרשו, ובערב הוא חוזר ובא לביתו, מנשק המזוזה כדרכו, הוא מצפצף, ואומר לו, ארוות טבע. ויושם, הוא מקיים החילת מזונות לשמה, הוא ממהר ועולה על אמיתה, הוא משתתך וישן. בין יכיר זה משונה במראהו ובתאמו וגם בריחו, כריח שטף של איזים הנודף ממנו, והוא אהוב ללבצי ונחמד לינדיל. וחינצה? חינצה עדיין היא זו, כמו שהייתה, אלא שראשה מחושה. ואף על פיכן, שינוי מועט ישבה היא מתביישת. כשהוא רואה אותו את בן זוגה זה, היא מרכנת ראשה, ואיניה כלפי מתה. בפני בני אדם מן השוק, אין האחור שיש את כל כך, אבל בפני קרוביה ויודעה, פניה מאדימין וממהרת ומשתמתת מהם. ולמה היא מתביישת? דבר זה לא ניתן להדרש ותאמה ונימוקה אימה. וקרוביה היו הופכים פניהם, אותה שעזק לפי זה, בסיכור איניים ובזכוק נעים, כלומר יודעים ענומת טבעה של בושה זו, יודעים ומבינים. ויינתי להייתה מבטת אחרי הבטה של חיבה, מנענת בראשה ומשחקת אפי בן נחת תרוח. רפעל היה בא פעמים לביתו של ליבצי בשביל עסקי ממונות שהיו לו אימו. כשראתה אותו חינסה, בראשונה, בחדר הוויה, נראה לה כברייה חדשה, לכאורה אדם הוא בכל עברי גופו, אבל בהילוחו ותיבורו ומן הגו ומלבושו, הוא משונה מאותם בני אדם הקיסלונים הידועים לה עד עכשיו. עמדה והביטה לומר החוק בחשי, לא משום הנעח, השלום שאינה נזונת ממנו אלא הבטה בעלמה. היינה, אם רואות, היא מביתת לו וליבה אינו אומר לה עליו חלום. ולאחר ימים מועטים אפשר שהייתה שוחחתו ומשיחה דעתה ממנו, ילמלא אביה, שהיה מקלסו פעמים לפני בני ויתו משבח ואומר, יזהרו באיש זה שפיקחו, סוחר מומחה ובקיא בעסק עם כל האקמומיות שבו, ומבטחה נשיאלה בעתיד מה למעלה והיקח לו אישה קרן עם מוהר ומתן הרבה. אבל מתניח לבצעי ומטפח בעצבע על מצחו, חבל על אדם יקר זה שנתפס מעט בזו, בזו שאותם מיני בני אדם ימחשמם קוראים לה הסכלה בלשונם. אף על פיכן, אין בחחלום, מיהו ומיהם, אגם אותם המינים הקבצנים קוראים בני אדם, הם שוטים ואביונים קרועי בגדים ונעליים ומכוסרי לכם, אוי להם ואוי לנפשם. והוא, סוחר, בקיא בעסק ובטיב המתבע. אדם הוא לדברי הכל, ולא יעה קלה נעה ומוהר ונדן הרבה. דברי כילוס אלא יצאו מפיליבצי ונכנסו באוזני חינצה, ולא ידע אבא זה שמחומה הוא מכניס לתוך ביתו, בעצמו ובכבודו. מאותה שעה התחיל מוכה של חינצה מתעורר ומתבונן ועובד בעהבה. שכלה הרך שהיה שותק מתחילה ושאינו יודע לשאול, עכשיו הוא מסתקד במה שלפנר, הוא מבקש תאמו של דבר. עכשיו הוא מבחין בין הבריאות ושואל מי מהן נעה במעשה, הוא מי מהן מגונה. וחינצה מהרהרת, היא מדמה לה את רפעל כמו שהוא בדמותו וצלמו וקלסטר פנר, אוכנגדו עיקונים של בנצים נראה לבדים יונה ונעשה בשרה חידותין-חידותין. היא נותן את שוב דעתה על רפעל ואומרת, הבא יפה דנטה, יפה קלסטה אותו, יתרון לו מבנצי, בנוי ובדעת, כיתרון האור מנחושך. מן המוח, הטבע מתגנה וללב, וחושב בו מתרגשים ובעים ומגרים מקבסת ממה זו את היצר, הדוב הרע הזה. הלב מסית, וחינצה מתעבל השוב ולראות את פני רפעל. אבל עברו הימים, והוא לא בא, ובמקומו בן זוגה בא, הוא מנשק את המזוזר כדרכו בכל יום. אוכש זה נכנס, היא קובשת פנה הבקרקה. לא מחמת בושה, כמו שאני תביישה קודם לכן, אלא מחמת מאוס, שמנהגון יראה לזר ומשונה. ובאותה שעה, היא מתחרתת ומלמדת קטגוריה על עצמה, למה היא מבזעת בעלה, וזה לא נעה לבת ישראל. והנה היא קופה את עצמה להסתכל בבעלה, ולהעיר פנה האלב, ועד שהיא מהרערת בתשובה, וזה האיש רפעל או לאלדתה. חינצה נבוכה ומבולבלה, ואינה יודעת בעצמה מה לה. אוכדי להשיח, הרהורים ראים מליבה, היא קובצת, ועושה בבית מלאכות אלו שלא הייתה דרכה לעשותן מימה. ינטיל רואה אותה עוסקת בעבודת הבית, ונהנת, משבחתה בפנה, ומוספת לחשק, ואומרת, כך נעה וכך יעה, ביתי הרעיני כפרטך. התקיני עצמך ביתי להיות בעלת הבית, וחיית ורבית עם בעלך עד נעה ועשרים שנה. והיהי היום, וחינצה, לבדה בבית, אין אישיתה, ועליה הקסות פסים, מחושקה ברקמי משי, ופרופה על סברה החלק כאשת שן. ומראה פנה הצח ועדום כחלב ודם מזוגים זה בזה. פי ההצר, קוס פרח שושם. השחור והלובן בעינייה, אש שחורה על גבי אש לבנה, וקומתה כברוש הענם. מתפחת משי בראשה, ומתחתיה סער שחור מתגנה ויורד על מצחה. היא מפנה מעל השולחן כלי כסף וכלי זכוכית, שהיו משמשים לשתיית חמין של שחורית, ומסדרתם על תס של כסף, ובשעה שהיא נוטלת הקילים ומניחתם על מקומם בערון, וראשה ורובה בתוכו, נכנס ופעל לתוך הבית. חינסה הופכת פנה האלב, וכיוון שהרגישה בו נתבל בלה ועמדה, ושלשלה את מתפחתה עד גבות עינייה, בהולה ושותקת. לפעל, תוהל יופיה, רועה לפניו על מה רכה בשנים, וראשה מחוסה כעשת בעולת בעל. אףו עומד נדהם ומחרישה אקלה, אבל מיד דעתו מתיישבת עליו, קור רעלה כנימוס המתוקנים שבדור, ושואל לה על אביה. וכיוון שאמרה שאין אביה בביתו, חוזר ושואל לה בשבילו שם היו ומיד. רצונה להשיב לר, הופיעה מקדים ואומר, הן, ולא עוד אלא שמזמנתו להישב, ותוך כדי דיבור תמיהה היא בעצמה, למה מזמנתו? והוא הדין ברפאל, עד שלא נמנח בדעתו, ראה את עצמו יושב, תלוי ראש כאילו כפעושד ותפסו, והושיבו על כיסה בעל כהוכו. הדעת גוזרת עליו ואומרת, קום בחור ולך, למה אתה יושב כשוטה? אבל לבוא אינו מניחו, ואומר שב שב. ובין כך וכך, ידו שלוחה מאליה, הוא מוציאה מכתרתו מחיכו, וחינצה נוהגת בו מנהג דרך ארץ, ומושיטה לו בי גפרורים. רפאל ניענה לראשו בהודיה, והתחיל מספר עם המפנה הקבוד. מתחילה היו הדברים יגעים, קצרים ומקותאים, והנה מולחים ומצטרפים לעניין אחד. הוא דיבורו אינו אל השאלות, מסיים בשאלה אחת ופותח בהכרת, והיא משיבא תהן ולב או שותקת ומנהנת בראשו. ולבסוף השיחה נעשית כמעיין המתגבר ואינה פוסקת. הם מדברים בחיסלונים גסים מהמון העם ובחיסלונים מנומסים, כביכול, שנימושה מינו אלא למראית עיים. חינצה, בוחנת, אמגמחו מהם ומהמונם, אוכשהיקם פניו אקימה זו, שקשה מגידוף ועקשות פא, נחדתה, ואמרה, אבי, אף הוא מועסבם, ותחליט סינאה שונה אותם. הוויך, את אומרת, אמר רפאל בעקימה צפתיים לרמז שאין דיבורה זה לא לרצון. סינאה זו של הוויך, טעם אחר לה. חינצה, תולה לו איני הביטמיה, כאילו היא מזמנתו לתן טעם לדבריו. אבל רפאל ראה שאין השעה הזו שעת הקושל לפניו לספר אימה במופלם ממנה, והוא מסים עצמותם, שאינו מבין למה איני המרמזות, הוא מסיעה לעניין אחר. ועד שהם יושבים ומדברים, ותרמיל של תלית ותפילי נראה בפתח. תרמיל גדול עשוי מאורו של בן פקועה, וארוג תחלט עם אותיות תפורות בחוטים לבנים על שפתו. ואחר התרמיל, תבנית יד, הוא נשיקת מזוזה, ואחר הנשיקה, רגליים, והברך קטן ודק הבשר, שכפותתו אהוקה ומקלו בידו, פוסע עובה ואומר, צפרה טבע, בכל משונה. זה, בנציה קטן, מעמיד אינב פעם על חינצה, ופעם על רפאל, הוא פניו מאדימין כברבור בשעת נפיכה. הוא ממהר, ונכנס לתוך חדרו, מלא חיימה. לא מפני שעבר אליווח קינאה וקינא את אישתו חס ושלום. מן אין לו? הרהור מאין זה, לא על הלדתו. כלום יש מי בעולם שייתיר לעצמו אשת איש? אלא נתמלא חיימה. מפני שדבר זה בעצמו, שאישתו יושבת ומדברת עם איש ואין שומר על גביהן, הגופה עברה היא ייחוד הרהוע סור מדינה. וכך היה יכפת לו, אל מלא ראה כדירה של בשר, אותחת אצל כדירה של חלב, אפילו כשלא נתערבבו זה בזו. מביאת בנצי נשתתכח חינצה ונתקלכמו פנה מבושה, והיא רהלב שנתרגשו עובה וערבו ויעה. השם בעל בעצמו, מתוך שיש במשמעותו דבר שהשתיקה יפה לו, הגופה מביא לידי בושה מפני הבריות. הלכת כמה וחמה, אם זה הבעל הוא בנצי, רח וקטנו ועל נפש משונה. זה חינצה חוששת מה בדעתו של רפעל על בריאזו, ומיד היא נמלכת בליבה ואומרת, מה לי ולדעתו של איש זאר זה, הוא רשה לחשוב כל מה שרוצה ומחפת לי. אבל בתוך חך, היא כועסת עליו לכבוד בעלה, שזה מזל זה לא ומבזה הוא בליבו, וגם לכבוד עצמה שהרי סוף סוף בנצי בעלהו. ומיד היא חוזרת וחועסת על לה בעצמה, למה היא קוותו כאן, מה רצונה ומה כוונתה? ועד שהיא מחייבת עצמה, ליבה משתוקק אליו, מתגעגיה ומתגעגיה והיא נופוסק. מבוכה וערבובייה בקרבה, דביה מרטיחים ועולים, ומעדימים פניה והיא נעה עוד יותר. רפעל יודע את העלומות לבא ומבין מדעתו שיציאתו חובה אילו, כדי שתתיישב דעתה לה. אבל אינו נזונת מזיב הדרה והפרידה קשה עליו, בהם יושבים שניהם ושותקים ומכרישים. כל תואט חותם עושה צרחיו נשמע בפטא, מבסר ואומר של ליבציבה. חיוון שנכנס, וראה את רפעל בביתו צהבו פניו, שידע ליבצי שאין זה באללה לשם עסק, ואליו הרי הוא נושא את נפשו, מצפה. עלוואי, שיבובייה עשה עסקה, אבל ידו והוא נזכר. ברוך, שהחייני, הרי זה כמה שלא ראיתי לך בביתי, לא נער בירפעל, לא נעה מה עשה הזה, אמר ליבצי, מתפך על חותמו בפנים סוחקות, וכי יחרח אדם עושה לחברו, שמחביבו ומחבדו כגופו, חייך שנצטערתי על זה צער גדול, וחמה פעמים הייתי מפשפש במעשה, שמנתתי לך מקום להתראה מלאי. מעיד אני עליי השמיים וישתי, וביתי זו וכל בני ביתי, שלא מצאתי בישום עבון, עד רבה. אבל מה שהיה היה עכשיו, שבטא יסמך ליבי באמת, כך יעזרן ישם בכל השרפני. קודם כל אמור לי, מה שלומך, ומה עסקיך? הכל יפה באוחשם, אמר אף האל, עסקי יש ויש, ואני באתי אתה לשם עסק אחד. אם כן, בואי מדי אל חדרי, אמר ליבצי ופניו נערו, מרוב הנעה. בוא נעימי, וביתי תתרח בשבילנו, ותגיש לנו שם יד מיני פרפראות. שמיני מתיקה ויהין, מרגילים לשון לתורת העסק, וכי לא חכו את חינצה, או שמה בעלך בא מבית מדרשו, ואין לי בכ ודעתך באותה שעה אלא עליו, לטפל במיזון אותם, ולהתענג מזיו פניו, למה את מתבייש את חינצה? שיהיה מליבציה דיבורו, מבית בעין אחת אחרי חינצה, שנשמתה בהלכה בבושת פנים, וואינו השנית לרפעל, רומז לו, בסוחק, ונכנו עשימו לתוך חדרו. סוף פרק בית בספר הרביעי, בספר עמק הבחה, מעט מנדלים וחר ספרים. ספר רביעי פרק גימל. This LibriVox recording is in the public domain, read by Omri Lernau Jerusalem. ספר רביעי פרק גימל, בספר עמק הבחה, מעט מנדלים וחר ספרים. אותו הזמן ליהודי ארצינו, עלות עמוד השחר הוא להם, אחר ליל חושך ארוך, שנמשך עליהם במושבותם. רוח מערבית באה, עם הנץ החמה של השכלה, מפזר את עננים, ונושבת גם בתחום שכונתה של כנסת ישראל. זריזים משקימים ועומדים ועוסקים בתורה ובחוכמה בעהבה, ובהם פזיזים יותר מדי, שהתנומה עוד על אף הפיהם, מתמוטטים ונכשלים בדרכם, והורסים ומזיקים מפני תירוף הדעת. רוב הציבור לא כמו איש מתחתיו, והיו כועסים ומתרעמים, למה מעוררים אותם מתרדמתם? והירש והמולה נעצה וקטתם בעדת ישראל. הללו מגנים ואומרים, בינו, בוערים בעם, עד מתי יצלים תשכבו, והם עושים את נוצא, ומכק ספרים, קרוכים ביחד, ושולחים הזמורה אל-אפם? והללו מתעדשים ומנבלים מזהזיהם, ונותנים עליהם בכולם, למה רגשו גויים? הללו עצים רצים ומגמת פניהם קדימה קדימה, והללו, מנענים עליהם בראשם ואומרים, אישותים שבעולם, סוףכם שתחזרו אלינו בבושה אוכלימה, מתחרתים על מעשיכם, ומבקשים ממנו סליחה ומכילה. אלו ואלו, בגידוף מגדפים, מחיסים אובעים, ואין שלום. אדענו, נתקעקה בסיסם של חיי משפחה בישראל. זו ההשכלה, הטילה איבה בין איש לאישתו, והרבה זוגות, נתפרדו על ידע. אבריכים עוזבים את נשיהם ובורכים בחשיים במקום תורה, ונשים מועסות בבעלהם, חובשי בית המדרש, פורעות שער ראשן, ונעשות מטרוניות. ולאבריכים ממין בנסי הייתה ההשכלה כסם המוות לאכברים, ממעטתם ומחבדתם במתתה השמד לא עליכם, מהו מה הבעלהם. בקשו בספרי הפקודים ותראו, כי רב ועצום מספר הגט בדור ההוא, לא היה כמוהו בישראל מעולם. רפעל היה פוקד לפרקים והכניס לתוך ביתו את הנגף הזה של אותו הזמן וחינצה נפגעה. הנגה הזה נראה בה בכל סימניו. נשתנה רוחה, נשתנה טעמה, מה שהיה נעים למתחילה קצת נפשה בו עכשיו ומה שניחלה לשעבר לא ניחלה אותה והיא מזהמת את בנסי וקשה לה לדור עם בריאה משונה זו בכפיפה אחת. רפעל נותן דעתו על חינצה יותר ויותר משתדל לראותה בשעת הקושר מרבה שיחה אימה ומלמדה דעת והיא שותה בצמאי דבריו ווואו בה והיו לסם אהבה היא אוהבת את רפעל ואף הוא נפשו חשקה בה והנהבים האלה מחרישים רפעל שאיש ישר הוא ומתון במעשר השתדל להרגיז הדעת על יצרוזה ולחבוש אותו בדברים של טעם אלה חינצה הראילו פנויהי אמת בעלה בהמאו הפלפיכן בעלו להתיל מחלוקת ביניהם ולהפרידם תבר זה אינור ממידותיו וחולין הוא לא כלום יש לו תקבע לנסה אותה הרי בינו ונהוריה תהום רבה לא דרכהם דרכיו ולא מחשבותיו מחשבותיהם וזה בלבד שמן בריאה כבנצי הוא חתנם מוכיח עליהם כמה רחוקים הם מעילה המתוקנים כיוצא בו כירחוק מזרח ממערב ואם הם לא ירצו בו לא יועיל לכלום משואה הבנים אצל יהודים רצונם של ההרואים עיקר אומרים ללבד הרי שלך לפנאיך והיא מקודשת לו האישה נכנת והכל יודעים היח קלה נכנסת לחופה כל זאת רפעל מחשב בדעתו מבטחילה ושואלת עצמו למה שגע בעהבה שלא תתקיים בידו חלטה אלא אם בעניינם עשה ומתן הוא חכם רואה את הנולד ומבקש חשבונות רבים לא עמדה לו חוכמתו בדברים שבלב לבו לא השגיעה בחשבונות של השכל והיה הולך ועושה את שלו מושחו ומושחו וחופר אותו ומוליכו הלהלה עד שלא יכול לחזור עוד וחינצה שבאת ישראל היא אוי למי יצרה שמחשילה בהירהורים של אהבה וגחלים ואיש הוחותי בליבה ואוי למי בנצי מפגרה זה לחיות אם הוא אי אפשר שערי נפשם או אסת בו וחיי הזוג בלא שלום וקורת רוח אינם אלא חיים של צהר ושל חט ואבון כנגד עצמו ולהיפתר ממנו אי אפשר שערי היא ברשות אביה ואימה וביניהם הוא טוב ונעה ועהוב וחביב מאוד לא הלכד נות ישראל ייסורים של חינצה ומחאוב כמחאובה לבצי הים מתגעה בחתנו מתפער בו ומפליג בשבחו לפני הבריות ונהנה הנעה גדולה כשנזדמנה לו שעת הקושר פר ביחוסו שהוא מזר הקודש ורבנים גדולים מצד אביב אלף ורבבה מצד אימו הם הם מחותניו פלוני נאר ישראל מחותן ופלוני פתיש חזק מחותן ובכן ישמעו הקיסלונים וידעו מיהו לבצי האדמוני גם ינתי לשתו משתבך בבנצי חתנה מהחברותיה מלא ברחות ועודאות לשמוע הגדול על מתנה טובה זו אלא שהיא חותמת בבחי וענקה שעדיין לא נתע ברחינסה ומעיה בסופה והיא מטפחת עליבה ורומזת בעצבה שמקטה שם מקה גדולה ונשים דברניות מנחמות אותה בדברי פיוס ולא אומרת ינטיל סגולתי מנעי כולך מבחי זכות מחותנה איך הקדושים תעמוד לך לפני כיסה כבודר וכעת חיי מרצה השם הוא לחינסה וזו מספרת למה עשה שהיה בעקרה פלונית שלא ילדה כמה שנים והמומחה לדבר אין יודעת מה לחש עליה ונתעברה ואחת מביאה לרעיה מן השכל שאין קטן מוליד אחד אדם ואחד בהמה להבדיל ולך שייגדל בנצי ידגה לרוב עם ירצי השם ופעמים כשהיה ליבצי עושה עסק טוב על ידי רפעל וזימן אותו לשתות חמין בערבית בתוך אוהבה ובני ביתו רצה להתהדר לפניהם בחתנו הנחמד היה מבקש את בנצי ולומר להם דברי תורה רומז ורומז לי לפעל באחת מהי נב שיחבין לי בו לשמוע השמי אינו נם בנצי, השמי אינו את כלך ונזכה ונשמע דבר מפיחה דבר טוב כמו שידעת ובנצי פותח פיו וחורס בדברי גמרה בין ידנות ידיים ורגליים הדברים מעורבבים ופניו מתלהטים ומה אתם אומר לי בצי שחוכמתו בהסכי ממונות מרובה מחוכמתו בתורה לותש עין ימינו לרפעל וסוחק בפנים מביקים כמה נאהי סחורה זו רפעל אינו אומר כלום אלא מנעניה בראשו מתנה כבוד ואינו לחינצה שפנה המוריקות מבושה ובאותו השעה היא רואה מה בין רפעל ובין בנצי אומרת בליבה אוי לי משחורתך זו אבא בשבח זה שליבציה היה משפחת בנצי בור קרא לו ויחפרו תומה שכך נגזר עליבצי מלמעלה שיהיה הוא בעצמו במינגו ודיבורו מלמדת ביתו שלא ברצונו למעוס בבעלה ולחבב את רפעל ולמלא ידע זו תיין נוח לא להבד עצמו לדעת או לגדלו כנפיים ולפרוח לו בעביר פעם היה מעשה וזימן ליבצי אורחים ואת רפעל בתוכם לסעודת פורים וכתוב לי בו ביין זכת דעתו עליו ואמר להרעות כל המסובין את גודלו של בנצי בתורה ידרוש להם ויתמחו על חוכמתו בנצי מקיש בכוח על השולחן זה הקטן שלי ידרוש לנו מענייני דיומה מעניין המגילה שימור הבותי פתח פיחה בנצי וזה הקטן ששתה קוסיין יותר מקדר ויעית והיה מבוסם פתח ואמר לכאורה כל העניין כולו מוקשהו למה מרדכי נקרא מרדכי היהודי מה הכתוב כמה שמלן פשיטה וכי אין לנו יודעים שמרדכה יהודי הוא מרדכה היהודי וולב הכי חוץ מהרבה קושיות אחרות שבין ין זה הרי הקושיה החמורה וההישנה עדיין במקומה עומדת למה נאמר בהחש וראש ויומר ובסתר המלכה ותומר שינוי הלשון מה בא ללמדנו וגם מדיוק של עשרת אלפים קיקר כסף ועשרת בני המה נמי לא ניחה למה דווקא עשרת אוי וי תוהה לבצעי ומצייץ בספתיו מרוב הנאה כמה גדול כוחו וגבורתו שנוטל פסוק ותוכנו כמין חומר אין פסוקות אלא דייסה במחילת כבוד רבותיי זכורה נאה הוא להלן בנצי להלן, דרוש נהדרוש ונשמע אבל באמת ניחה ודברי התורה הקדושה ישרים ומתוקים עדבש חוזר בנצי ודורש באמתק לשונו הטירוץ לכל הקושיות החמורות כך הוא לפי פשוטו של מקרא גלוי וידוע לנו שאותו היוד שנתל הקדוש ברוכו היה תס ופורח בעולם עד שנתלו יושוע וניתוסף לו כוח וכווה שתאגויים בכניסתו לירץ ישראל לאחר גלות מצרים ואחר כך בגלות פרס היה היוד כלומר מרודך היה יהודי ויוד זה שבביומר להחשבירו שנכנס ובלו על ידי אסטרה מלכה קובשו מנצח את היוד הסרט של הלפים תיקר כסף ואת היוד של בני המען כלומר שני מיני יוד ענייש יוד מסיטרה ויוד מסיטרה רבי אברך אמר אף האל שלא יכולות לשלוט ברוכו ונכנס לתוך דברי בנצי עד שזה לא הספיק לסיים דרושו מה עשה לך הכתוב שאתה מאבטו צעולמד ויומר הוא לשון זכר ותומר לשון עקבה לשון עקבה לא ידעתי גער בנצי בן זיפה ונתמלה חיימה הדיבור בלשון זכר ונקבה יודעים רק פושאי ישראל עם מחשמם פלוני לב היומר ופלונית לא ותומר בכן ובניימות נשמעה ולשם ייחוד כן עם עושי הדור החדש בדבריו אלה נתכוון בנצי לרפעל וחינצה, שהיו יושבים ומדברים זה אם זו פעמים והדברים נכנסו בליבם כחיצים שנונים מאותה שעה בנצי חשוב אצל אשתו כמט כאילו עבר ובטל מן העולם חינצה הייתה כעלמנה ורפעל ממלא את כל חללו שליבה רפעל יודע לחבן את השעות שחינצה לבדה בבית וווה ומשתעשי העימה באכווה וריאות ותמיד ארוכלו בידו עיסק שהמה יהיה לו בשעת הדחק כתריס בפני לבצעי ובני ביתו פעם אחת בא וראה את חינה אגום שעות מדהימה ואין איש הייתה בבית ובאותה שעה הייתה כשושנה רטובה מטל שמיים בבוקר נעה ויפה מאוד עמד ושאל אותה למה היא בוחה ברחמים רבים כי רחם אב על ילד שאשועים בשעת שערו והיא מסתרת פניה וגועה בבחיה והוא הוכס בידה מדבר תחנונים ומבקש אותה להודיעו את צערה זרם של קור וחומר רבים יחד שותף בכל גופה של חינצה וידה מזדה הזאת ואינה זזה מתוך ידו של רפעל והוא מבקשה ואינו פוסק עד שליו סוף נתרצת לו ונתפרש הדבר מהיום בין האם והבט בשביל בנצי כשבה בנצי מבית מדרשו לאחר תפילת השחר ונכנס לתוך חדרו כדרגו בכל יום המתין שם כשתי שעות ואין מרחם ונותן לו מזון אותיו הוא יושב בדעד ומתחכך מפני צערו משפשפת באותיו גוהק ופוהק גונח ונהנח אוי ואבוי לסונאי עוד לא מאומה והוא שרוי בתענית הרי זה צער בעלי חיים נתנה ינטיל בכולה וספקה את כפיה והיא ממהרת ונותלת עוגה צסולת וחמאה וספל סיכוריה הוא מגשת לפני חתנה ואומר אותי לב ברוגז ורחמים כאחד הלח המזונות מה מידה היא לבל שאלי אינו כשל כל הבריאות אוי יאלי, נסו שירגשתי בחר ובמלב מה היה בסוףך רעב אתה מיילה מגמגיה מבנצי בהכמעט פנים משונה הוא מזמן עצמו ואוכל את תעבון בכל פע אם בנצי לא היה דברני כנגד זה באכילת מזונות היה מומחה גדול ועל תשלות בו עין הבישה הוא שחזר זה החתן יד אחר האכילה לבית המדרש מקום מנוחתו התחיל לה ינטל מתרעמת על הבת בשביל מנהגה זה עם בעלה ואמרה לדברי קיבושי נעילה דאי ביתי שחותם לי חותם יפה ואני מריחה את הכל מרחוק אינאי לא סמויות עוד ברוך השם ואני רואה ביתי רואה אני מנהגה איך המכוערים בעלך ילזות שכמותך יקרה אישה והלו היה לך לסמוח במתנת חלקך בבעל זה שהוא עוצר מחמד ומתנה טובה מעת הבורית ברך שמו תגלה האם בפריביתנה זה וייסיסו בני מעה שילדה נפש יקרה זו משיבה הכין זה בשחוק מר מעלה שוני טועה ימתי ואומרת ימתה זהו היא השחר על כל הטובה הגדולה שעשו לה כמה תרחות תרחו אבא ואינה כמה קרקורים קרקרו ועד שמצאו מרגנית הזאת אשרי הבית שתחשית זה בו אבא הרי הוא מחבבו מחבבו כל כך אבא ראשי לחבבו קרצונו ואי מוכב ידו אומרת חינסי בענחה ומנות ראש ולעני ועלובה בוחה ינטיל ומתפחת עליבה כמה קשה מקטי שם שם בקרב לבי אמרתי אם בי יצאה יד אבי שבשמיים ואין לי בן יזקה נינרי בונוש לולם ואי בנה מביטי והיא בנה לי למשיבנפש אבל היא לא חן חושבת היא חושבת שבטולה היא עדיין והניסוי מנה מלשחוק טוב וכינו היא חושבת שבטולה לא יותר רב לך מעשי נערות אישה עד אוכלום אין את יודעת אישה מהי ולמה היא אישה אדם היא בריאה ככל הבריאות אומרת חינסי בנחת וחובשת כעשה בליבה אל תתגאי כך חינסי ואל תתחק מיותר מתרגז את ינטיל על ביטה וחוזרת על דבריה בעקמת שפתיים של להג וקלס אדם היא אין איך חלום חינסי אלא אישה אין לך בעולם אלא שלוש המצוות בלבד ולא יותר שלוש מצוות אלה הן חוכמת נשים ובינתן לעיני המקום ברוכו ולעיני הבריאות איזו היא אישה קשרה כל שעושה רצון בעלה וכך למדו בניורינו עכשיו את יודעת לב אומרת חינסי חרום מחסיפים ומעדימים מי אני שזגל להבין מה שאישה קשרה יודעת נמצא כל מה שדיברתי עד כאן היינו אל הנביכה בעלמה כי אותה כלפת שם נוהמת ינטיל בחס ורוגס גדול מנפנפת ידה כלפי ביטה המטיני נה בתמרדות המטיני והלמדך בינה קיצד מרקדין לפני הבעל אני עלייך האם נתחפת ויוצאת מלאט חימה והבת בוכה ודמעתה הלכיה רפעל נתמלא רחמים על חינסי מנחמה בדברי פיוס דוחק ודוחק את ידה ומבעל על פיו מחיבה יותרה וקורא לה יונתית אמתי והיא מקבל את הנחומים ומתוך רסיסי דמה המגלידים כפנינים בריסי ענה והעימה כנוגה השמש מבין הענן ביום הגשם הימים הולכים והחיבה של הנה נחים האלו עולה וצומחת רפעל מרחיב דעתה של חינסי מלמדה הוחות חיים בכל התחבולות הראויות בדברים שבעל פי ובכתב באותם הספרים המסוגלים לעליית נשמה חינסי שוקדת רפעל התקווה משעשעתו והוא מצפה ובוטח שהכל יהיה יפה בעיתו מה שנראה לו קשה מתחילה נראה לו אפשרי אתה הכל אפשר בעולםינו זה חינסי הרי סופה שתתפתר מבעלה והפרוד הלא נעשה מעלה ועל קורכו נעשה מפני שחינסי ובנצי כיל עים זו בזו אין זיוו גם יפה מלחת חילה ואלא מה אביה ואימה הם ימענו להתחתן בו מישום הלא ארי יש את הכנה לזה הכסף יענה את הכל ואין דבר עומד בפני הפרנסה במקום פרנסה אין מקום למחלוקות וקינאה בענייני האמונה אין קינת הדעת מצויה אלא במישהו אני ומתכווה להשתמש על השם הפרותה אלא בעלובים האלה שעל קורכם הם צריכים לעשות מעיין לפרנסתם ולמלהי לא היו יכולים להתקיים ומתו ברעב חס ושלום שערי אין כל אומנות בידם ואינם יודעים כלום ואם אין הילהם מי היה נותן דעתו עליהם ומי היה מרגיש בהם הנה זהו ספר תולדות של ירעת שמיים ושל הזיה וצביעות וחוללות בני אדם של טובם וחסדם המשונים ושל אהבתם כביכול לאמם ולאחיהם היוויונים והוא הוא ספר תולדותן של איבה ותחאות של קטתה ומלשינות של התלת קינאה בין בני אדם ושל מידת בלעם לסחסך עם בעם ואיש בהכיו להרבות שלום בעולם בין בני בשר קרוצי חומר שצורכיהם הרובים אין לך תחבולה טובה אלא זו הפרנסה סוף פרק גמל בספר הרביעי בספר עמק הבכה מעט מנדלים מוכר ספרים ספר רביעי פרק דלד This LibriVox Recording is in the public domain Read by Omri Lerner Jerusalem ספר רביעי בספר עמק הבכה מעט מנדלים מוכר ספרים בזמן שדחה כמזל והיהודים נעשו חנבנים ורוחלים ושולחנים וסרסורים וחיוצה בהם מיני תגרים בעולם יצאו הניסויים אצלם מרשות יצא הרע של אהבה ונכנסו בתוך שער נעשה ומתן לרשות יצא הרע של עיסק ומאטה אין מרקדין לפני קלה נעה וחסודה אלא לפני קלה השירה אף שהיא מחוארה וכשאתה רואה פעמים יהודים נותן אינב בני בידוע שאינו סוחר כהלכה ולבוא מופני גם למחשבות אחרות ולדברים אחרים חוץ מאיסקי ממונות וכיוון שיצל של אהבה מוצא פתח לפניו מיד הוא נכנס לתוך הלב הוא מפלי לעשות שם בקסמר וכך היה מעשה ברפעל מתוך שסוחר עובל נפש הוא כאחד פגע בו מנובל זה הוא מצא לא מקום בליבו להתגדר בו והיה קוסם לו בדמיונו עולם יפה ברוב בלאות ותענוגות נאדם מעוררו וממשיכו לנעימות אהבה וצר לו צורה נעה של חינסה תאהבה לעיניין ואומר לו בחור שיינך ביופי כזה ראה וקדש הוא רפעל חולם מהרר בחינסה וגומר בדעתו להחריט כל החוכים והקוצים הסובבים שושנה זו כדי שיוכל לזכות בה לעתיד לבו ובכן ותהיר אישית מלחתו להדבי כלב את ליבצי שליבו עם שער חושב כולם יהיו משועבדים לו צפה רפעל שאין מפתח טוב לליבו של ליבצי כממון ורווח מרובי בהסקי פרנסה והמחפטי החזה הרי הוא בידיו ולפיכר התחיל רפעל מגלגל עסקים רבים וגדולים לליבצי על ידי מסעו ומתנו עם התגרים שלא לדגדק עםיהם כל כך כבר ראשונה ושלא לדגדק עם ליבצי הכונה שתרותיהם של התגרים ידו כשהיה מנקל או מדמיו ריבית יותר וליבצי אף הוא מתוך שהיה להעות אחרי בולמוס של ריבית לא דק כל כך בסוכרן חביבה פעוטה של ריבית למלבים שבשבילה הם מפקירים פעמים את הקרם רפעל מרבה בזכורה וליבצי מרבה בריבית רבי אשר עשרסו עוסק בעבודה גלגל המשחר חוזר במוכר וחובה או שמות לא יותר מדי לאחורי ראשו בעין הרגליים רבי אשר אומרים לו מכירה ופוגים אותו בשוק כשהוא רץ קצבי ושולי קפותתו החדשה מתבדרים עמוד כמעט רגע והמור לנו מה החידוש היום בעולם ומה הצרפת שלך דיבור זה צרפת שלך אין במשמעותו של רבי אשר צרפתיו או שיש לו חלק וזהו נחלט עבוד חלילה הכל יודעים שהורתו ולידעתו בחיסלון ואני ואביון הוא והבותיו האביונים לא הנחילו לא חלום, לא בן דינה צרפת ולא בחיסלון יהיה מולדתם אלא ככה היה קורה לאותם מדינה צרפת שלי בלשון חיבה כשהיה יושב בתוך קהל ועידה ודורש בדברי פוליטיקה הרבי אשר היה משמש מכתב איתי חי להקיסלונים מודיע להם חדשות מספר נפלאות ודברי גבורות ומלחמות ומשמיע ישועות וגזעירות רעות והכול היו מצפים לו ושומעים את דיבורו הנאה בנחת רוח ולפיכר כשרעות הוא עכשיו רץ בבהילות אמרו עדיין נוראות נעשו בעולם וחדשות בפיו אין לי פניי, אין פניי משיב רבי אשר בדרך ילוחו שלא להבית בפני מכירב והם פוערים פיהם ועומדים טועים ומשתוממים רבי אשר שולי כפות התחת טוב אין בטיט ואתה רץ ואין חכו שאש אומרים לו אחרים הבאים כנגדו ומאמידים עליו איניהם ביתמיה חבל על היקפות היפה דיבלי באפרה אין בכך לום, אין כלום אומר רבי אשר בין שימה אחת מנענה עליהם בראשו וממהר והולך הלאה ברוך הבא רבי אשר אומר שמואל הכן בני לרבי אשר הנדחף מבוהל לתוכנותו אומר בספר אפה ומעיין בפין כסוע פתוח לפניו כאילו פיאתו של רבי אשר אין החשובה כל כך אצלו אף על פי שהיה מצפה לירותו וסמח בליבוק שהוא נכמה סובה שבנה והמתין ליעד שקפנה אין לי פניי אין לי פניי רבי שמואל המלכה מרובה סבורתה שכל הרוצה בזכורתנו יבוא ואיתול לא חך הוא רבי שמואל לא חך זה האיש איפה אל אמר רבי אשר להפך בעץ בעל מצחו בעל מוח הוא וחמה קרקורים קרקרתי ועוד החרקר והקרקר עד ש הראשות בידך לחרקר כמה שתרצה ובשבילי אין לך כמדומה לי לחרקר הרבה לפני רפה אל שלך והמלכה אינה מרובה כל כך אמר שמואל בטר עומת מדומה מתכוון להגדיל בזה עצמו שמיבה לאמונה הוא והגב להקטין פעולתו של רבי אשר כדי שלא ירבה בזכר הסרסרות יש לפניים עוסק והבאו חשב והיא נעה וטובה לי בכל האופנים שומעתה אלא מפני שיריד פולטיו הממשמי שובה והסחורה נצרכת מיד באותה שעה לכן לכן ושלום לך רבי שמואל אמר רבי אשר המבין לשון ערומי מפהו מעכם חותמו כאילו הוא מתייאש מן העסק הזה הוא מרים פעם הרגלר לצאת מן החנות לא כהנתר רבי אשר ונוח לחוס רכז שמואל בכנף בגדו של רבי אשר הוא מרצה אותו בדברי פיוס לא ירדת עלי סוף דעתי במחילת כבותך אמוד הוא שמה רבי אשר לכן זה שאמרתי ככה מפני שעה סחורה אני צריכת מיד והיריד גרמה לכן התריחנה את עצמך הלך וגמור את העסק בשעה טובה עכשיו נניח את הדברים והקלקורים במסע ומתן אמר לי רבי אשר מתי אתה מכניס את ביטחה לחופה הוא נחרקר לפני הכלה למזל טוב שמה רצונך ליטול מלבוש בשבילה הרי סחורה נעיץ לי לפניך כך ולאחר ימים תעלה לך בחשבון שיהיה בינינו דבר קטן זה בניו ונחה מה הוא ייצוך הדברים העסקים התרבים הסחורה עוברת לסוחר רבי אשר יוצא בקפות החדשה והטרה גדולה של תיט על שוליה רץ קצבי ועוסק במסע ומתן ופניו מביקים לא סחר פעולתו בלבד שהוא מרוויח כדי סיפוק כל סורכו יפה לו אלא גם מעשה העסק גופה אמי אשר דעתו נוכה אתה מרפעל משבוחו בפניו ושלא בפניו ואומר אדם זה קנה לו שלימות בחיסלון עכשיו יש לו חושתם במשחר ומובטיח אני בו שיהיה בעתיד סוחר הגום כדוואי רפעל לא טעה בחשבונו לבצי קרוך אחריו כאגל אחר הפרה ודווק בו בכל נפשו פעמים הוא מזמנו לסעודה, לשתיית חמין ולהחילת לביבוהו ופעמים הוא מזמנו סתם ואומר בו חביבי הרי ביתי פתוח לרווחה ומאך פדלך עם תבו ותשבצ לי אני תכוון בזה לכבוש את רפעל ולשומרו שמירה מעולה שלא יעשה עסקים אלא על ידו רפעל זקי הוא ויהודי קשר בעיניו הוא שהיו אחרים מפקבקים פעמים במלבושו ובמין הגב ובנימוסו שלא כדת כסלונים היה אומר להם הישוטים שבעולם הרבה דרכים לעבודת הבורה והוא עובד את הבורה על פי דרכו גם זה הוא דרך לעבודתו התברך שמו והשוטים האלה נעשים חכימין מנענים לו בראשם מסיים לו מי פלוניו פלוניים מן הלמדבבים שנדמו כעיקרים גסים והמה הארץ גמורים ינטיל שאישה כשראי עושה רצון בעלה ומקבלת את רפעל בסמך עורכת לפניו שולחן ומתאימתו מגדנות ומיני מרככים והן צריך לומר שרפעל הפכו עושה רצון ליבצי וויום יום לביתו בעהבה וכיוון שנעשה בין בית הרי מצוי הוא אצל חינצה והנה מה טוב ומנעים שבת אהובים יחד לא היו ימים מועטים ונתגלגלה לרפעל זכות על ידי ליבצי ללמד את חינצה כתב ולשון כשבר רפעל פעם אחת לבית ליבצי ועדיין לא הספיק להשיב רוחור רץ ליבצי לקרתו נותן לי עדו מכתב בלשון לא עזית ואומר לו קרן הזה קרא והבינני מה כתוב בזה מתוך הקרת פניו של ליבצי ולשונו ודרך משירת המכתב נראה כאילו הוא משבחו שאינו יודע לו עזית ואומר הידיעה הזאת לחהי ולא לי וזה גרם לו לרפעל להקם ספתיו בלאנג של בוז שלא מידעתו ולאחר הקריאה נתפניו על ליבצי ואמר ומה הייתה עושה ילמלא לא בטי היום ילמלא אתה הייתי בא לאיש אחר שיהיה קורא לי מכתב זה לא טוב לאדם להיות תלוי בדעת אחרים אמר רפעל ובאותה שעה נצנצה ברוח חוכמה והבהיק האור פניו אומנם ידעתי רבי ליבצי שיהודים קשרים מונעים עצמה מן ההיגיון שבכללו גם לשון העמים אבל הרבה יהודים שם במקומנו שהם אובניהם כל הסכם בתורה ועבודה וחוץ מזה אינם יודעים חלום ואת בנותיהם הם מלמדים ספר ולשון בלא שום פקפוק מפני שישה פטורה מן המצוות והרשות בידה למודי חול ולהגר בקרצונה חוץ מתורת ישראל שכל המלמד ביתו תורה כאילו מלמדת תפלות ולמה זה לא תלמד הפתר בלבצי את ביתך כתב ולשון והרי היא הייתה משמשת לך לכתיבה ולקריאת מכתבים בשעת הצורך לטובתך ולהנעתך לכאורה כן הוא מגנגים ליבצי בלשונו מקמת מצחו מחזיק בפיאת זקנו יפה אמרת אבל הוא מה מהכב אל מלא ביתי הייתה פנויה הסכמת לי שתלך להיצל הקטוון ותלמוד לחכמת נשים בתוך שאר נעות בטולות ובאמת מה בכר אבל עכשיו שמי אתה עכשיו שהיא נשואה לא נעה הדבר יש את איש בתוך בטולות קטנות והדבר דומה דומה לשמש בעל זקן ובעל כרס במחילת כבודך עולה לטורה עם כל הנערים אם כן יבוא אמור אלה ויתך הרשני רבי ליבצי ועל המדע אני דעת אתה רבי רפער אני מבקש לכם אורני פרנסה של מלמדות בכינם רבי ליבצי לקחתו ותן לה ובכינם ליבצי נתרצם יד בליבו לדבר זה אלא מפני הנימוס היא כמצפתיו כמסרב לרפעל ואמר לו שהיא מלך בישתו בלילה ירצה הדבר לפני ינטיל והסכימו שנייהם ומכמה תעמים רפעל הרבין ביתו וועל בריתם ומה בכך עם בשעה שיושב ומסבר אין ביתם כי אחד מבנה משפחתם ילמדה דרך אגב כתיבה וקריאה דבר זה לא יזיק כלל ועוד יועילה שתלמד, לקרוא ולהבין תכינות ותפילו ולכתוב פעמים וטובעת הנעזו הרי באה להם בחינם שלא להוציאה לאפילו פרותה אחת ובכן התחיל רפעל להורות את חינצה ולחלנכה על פי דרגו ולא נעת תהילה שהעשה את מלכתו באמונה ההובים סעסו להם הייתה תקווה טובה ואורה וכן בנים עלזו בקבלת זכורה רבי אשר היה שטוף במזימה של משחר ומאוד נתעלה ולבצי הולך ומעלה את הריבית למעלה למעלה והימים ימי מעשה ההבה, החווה והראיות סוף פרק דלד בספר הרביעי בספר אמק הבחר מאת מנדלים אוכר ספרים ספר רביעי בספר רביעי פרק הי בספר אמק הבחר מאת מנדלים אוכר ספרים עבר חצי הלילה כי סלון נרדמה ושני בני אדם שיינה אין לפניהם מתאבכים מצידם אל צידם ומשכב אותם מרננים תחתיהם כדרך משכבי יוחד שמתרגשים ונותנים זמירות בלילה ברטת וזיעה מן נגיעה ודחיפה קלה אמנם כן השרי אוזן שומעת השירה שעשר מתות אומרות בלילה בבית איש יהודי אבל גם בשירה זו שאמרו השתיים מיטה אחת וספה כלותה ומאוחה אוכטותה גם בה אדם יוצא ידי חובתו על השפה בחדר ה-1 היה הר שלי שלנו מנצח בנגינות ועל אמיתה בחדר השני רפאל שנייהם מתנודדים וכל אחד רעיוניו אינם מניחים לו לשום רפאל שמר אבטחתו להר שלי וקבע לו מקום לינה בבית דירתו כשבהר שלי בראשונה למקום המושבו זה היה לי בו שמח טועם מעין תענוגיו של אני כשמזלו שיחק לו פתום ועלה לי גדולה תראה זו קטנה ונמוכה שאפשר לו להישב במינוחה השעה אחת לעצמו מופנה מן הציבור וחובשי בית המדרש נראה לו כפלטין נעה מעמיד עיני אבל נעו שם ומסתכל בדחילו ורוכימו מסתכל וממשש כל מה שבא לידו משמוש קל וסוחק מרוב הנעתו שחוק של הודעה לשמוע את ברח על המנוכה ועל הטובה שבא לו בעיסה חדאט וזו השפה מרוסקת והמצמרתת ומוכין חיפויה הקרוע וסמארתותיה המלוכלחים אף היא נשאכן בעינה כמה שהיא מנובלת ומדולדלת סוף סוף בעלת קרסי זכר לחבודה והדרך בימים הראשונים כשהלער שלי על קבע בראשונה גערה בו בן זיפה ובניימה משונה הנזוף הזה נשאר תלוי ברפיון נעכב לשעה קלה לשימתו וקופץ פיב ואינו זל לא לכן ולא לכן שלא להרעיש אותה הקנטרנית ולהעיר את רפעל משנתו אבל מיד נמלח מדעתו לרצות אותה בשעת כעשה ובבקשה את מכילה מקבודה התחיל מזיז עצמו בנחת ובזהירות יותרה פושט מעט מעט רגל אחת ואחר כך גם השנית עד שנסתייה בחסד אלוהים ונשתתך עליה בכל גופו מכאן ואלך היה לי בו גסבע ושוב לא השגיע בבת כל ובניימה דקה ולאחר ימים לא השגיע גם בניימה גדולה הראשות בידה להתראה בכולי קולות והוא נרדם בשלום ואינו חושש ומה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות שמה היה ההר שלי רעב וויתנו הריקה טבעה מזונותיה והקווה עליו את השינה חס ושלום קייבת יהודי אינה לאותה כל כך אחרי האכילה שתהבה עליו בשביל זה בתענות ושנית במה קייבת יהודי נחשבת שיהיו משגיכים בתענותיה תילי תילים של דינים וסייגים וגזרות חדשים והקייבה הלווה כדי ללמדה דרך ארץ במעכל ומשתה דבר זה אסור לך לא לבד באכילה, אלא אף בהנעה ודבר זה אף על פי שמותר לך ונמכר בהיטליז אין אכילתו אלא במה שהוא מתנה המכס דבר זה הוא בוול יראה ווול ימצא ודבר זה שמרור הוא אכילתו חובה כל אלה לא ניתנו אלה לישראל וכל רמה חברים ושישה גידי הם מוכיחים עליהם ומאידים בפני חול ומות העולם שהם מקיימים אותם כהלכתם ושלישית לא היה לה לקיבתו שלהר שלי פתחון פא לבוא עליו בתר עומות אותו הלילה כל הלילות מצהר שלי מוכל לפניו לכם וקוס חמין הלילה הזה נתוסף לו ראש דג מלוח ועצם הוא וסר שנשתיירו מסיעודתו של רפעל והוא קץ בהם ולא טעם חלום שמע נתקשה הר שלי היום באחת מסוגיות החמורות בגמרה ותקפה עליו משנתו או שמע מוכל מתלבט אתה בישוב דברי התוספות התמוהים ובכוונת כמו שברשי והוא נעור בלילה ומהרער בהם איך להולמם אף זו אינה זה כמה הר שלי אינו מדייק בתלמודו כל כך מתנאי פיזו הנפש מוי שלי חברו היה מקפחו בהלכה ומזרזו ללמוד בעיון ועל קורכו וכיוון שזה אינו נשתקה בהירורי ליבור ואינו לומד אלה די חובתו וביום זה עד רבה הייתה לו שעת רצון ונכנס בראשו ורובו לעומקה של ההלכה והכול נתיישב לו שם ואיתה היא שפיר ואיזה הוא הסתן מהקבליו השינה אוי לא אם נומה הסתן הזה הוא ביילה ביילה ביילה ריבונו שלולם היכן היא ביילה שעולים במחשבתו של הר שלי ומנקרים את מוכו ופעמים הם יוצאים איפיב שלא מידעתו בענחה קשה זה כמה שהר שלי ובילה נפרדו בשאר האשפות בקיסלון היא הלכה אחרי הסרסורת לשם העבודה עבודת עמה בבית אחד מלכבדי העיר והוא הלך למקומו שבקרוב יראה את פניה ויהם מדבר עם השוב על כל הנעשה בביתו ובמקום מולדתו והלא היא בת איש שכנו וחשובה לו כאחת מבנה משפחתו וכבציאל הרי חמדת נפשו וחביבה לו מאוד ומי כביילה ישמיע לו כל הנעשה שם אתה ומעשים רבים וזיכרונות מימים ראשונים ולמחכה לביילה מתי תבוא וישתעשו יחד בדברי שיחה והנה צרה בילהלכה ואיננה מתחילה היהר שלי מנחם עצמו ואומר בליבור אפשר בילה תרודה היא בעבודה שם בבית אדונה ולך שתיפנה מיד תבוא להאכסניה בשביל קלה שנתן אותם פיקדום ביד רי זה אבל והיא לא בעה התחיל מיצר ודואג לה עכשיו, לבוא לביילה לא בשביל שהיא באת שכנו וזה מקרוב בעה מהיר מולדתו אלא לה לעצמה ולשמע בשביל שהוא מתמלא עליה רחמים מנת רחמים הזו נתגל בגילה בו על ידי רגש מופלא הוא מעין גאה גועים משהו הייתה מתגעגת במסתרים עוד מנעוריו שלא לדעת מה ורגש נעלם זה הולך ומתברר יותר ככל שמדעת הרחמים מתגלגלת על ידו ביותר ונמצאו שנייהם צומחים וגדלים ומתפנסים בו זו מזה וזה מזה נתוסף עליהם עוד דבר זה הרשלי הרי יודעת שניאור וולף ביקש לעשות לו ולמלא בילה שבה פתאום באותה שעה היה הרמי הזה מתאמר בו ומוסרו לצבא ועלו הוא חייב להודות לה ולברכת שמה ומה עשה הוא היא גמלת הוא טוב והוא גמלה רע על ידי יציאתם מההחסניה לשער ההשפות הוא נחלץ מצרה והיא מלכדה בה אוי המלך הגועל הזה הלך ואיננו הוא מי יודע מה היה לו לבוא לבוא לבילה ורחם ירחמן המאוד עכשיו הרשלי מתגעגיה ויודע למה ועל מי מה שהיה מופלם ממנו בראשונה גלוי וידוע לו אתה תמונת בילה הולך לטום התרכמת לפניו בצוויונה בביתו ומסיאתו להירהורים רבים בה יהגה תמיד והיטים הוא בוחב המסתרים נעשה רח ונעים ומתמקר כתינוק קטן בדי חזיונותיו לנוטלו ולנוסאו לילה ולעילה הרשלים עשים עיצות בנופשו מה יעשה לביילה לידע ההיכני שמה יסובב בעיר במקום, בשווקים וברחבות חס בשלום הלא, יהיה לבוז בחור סובב ושואל על בטולה ומי, הוא, הר שלי הלא, בהזכרת שמה לבד יעדים ופניו מבושה נעדם יביתו בו ויבינו יצר מחשבות לבו איך אבן שיבינו אוי לא ואוי לנפשו הרי חרפתות תגלה בקהל ומנותדי מהעולם הזה ומהעולם הבא לא נהיתה ולא נירתה כזאת בישראל אחת הייתה נחמתו שמה נמלכה בלא וחזרה לביתה אלא מה, כלאה שמונחים בהרון כאן אצל ריזה אפשר מתוך שהייתה בהולה לדרכה שכחתם ואותו היום שלפני לילי נדודים זה שם ונעים היה והחמה זו רחת בזיו כבודה ונצנצה בו נחמה זו ומתוך שמחה שקד הלימודו בניתנות עברל ובינעימה מנצח כל דבר קשה מיישב ומתרץ ומפליל לעשות מה עשה הסתן הסתן ישר וסעחק לו להר שלי ולנחמתו זו עם יד עמד ונשבא וויטלה והייתה כצל עובר עד שהר שלי משתעשה בלימודו הגיע לו כתב מביתו שהיה ממתין לו זה כמה וקפץ עליו ופתח וקרה אותו בעהבה כך מסיימת עםו של הר שלי דברי ההיגרת לבנה מתוך שיחי וצרות לבבי ונשתקחה ממני בין כך וכך ביתו של בנציון בעל צבע שעל ידה שלחתי לך זה כבר זוג פוזמקאות מטולאות וקפות האוכטונת לברוש אותם לאורך ימים עד מאה ועשרים שנה ציפה סוסי תחייה חלצה אותן הפוזמקאות מעל רגליה ושלחתן מתנה לך והשם התברך ירחם עליה ויזמין לה את בן זוגה מקרוב כבר בעה מועד לכוננה אוי הלווה זו נעשת כחושה אוכמושה וירוקה מהרוב צערה ויצבונה עליי ועל צרותי הרבות אינאי קלו לא הלכה ועל קודם ישראל ממריטת נוצאות בלילות אוי והבוי לי על מנה שוממה שחרים מצומצם ולא יספי גם לפת חרבה ומים במסורה ואנו מתפרנסים בצער נרוחה אסתר לה החנבנית שנותנת לי לפרקים בהקפה קד נסיובה ופעמים גם מעט חלב ברתה ילדה למזל טוב ביום ראשון לסליחות והקדוש ברוכו ברח אותה באקל ברי וטוב שאין כדוגמתו בכל העולם ואחת למאה שנה יבלד כמותו הגע בעצמך שמרדכי הקצב שאינוב ותרן כל כך כפץ עליו ונתן בשבילו עשרה זהובים בן זומן והקרב והקראים לעל אסתר לה והכול אומרים שהרוויח ממון רב ועדי שישה זוזים ואפשר שבעה או שמונה הנה רציתי לומר לך ולא ידעתי עוד מה באמת פתחתי אמנם כן ברוך מזכיר משכחות נזכרתי רציתי לספר עםך באותה הבטולה לא די לצרות נפשי ניתוספו לי גם צרותיהם של אחרים בבנציון בעל צבע אני מדברת זקן הוא צ'וש כוח, גופו כחרס הלשבר כמעט שאני שמע בכיר בו ואין לו פרנסה קבצנות כאותה שבקבציאל עכשיו אינם זוכרים מפה קבציאלים הישישים אם הנשמות עומדות בגוף ואנו חיים וקיימים אין זה אל לזכות עבות ומעשה ניסים אוי אוי לנו והקדוש ברוך הוא עוד יסף יגון על מחובר על מחובי בנציון זה הביא עליו עוד צרה חדשה מביתו הבטולה היא בעצמה שעל ידה שלחתי לך פוזמקאות של ציפה סוסי וקפות המסורסת והעשויה מקפות התביחה עליו השלום מביתו זו לא הגיע לו עדיין אפילו תמונת עוד אחת אמת היא בעצמה אין נעמום חתבכתיבה אישהי אבל מלחזו יכולה להעשות על ידי אחרים ומה אני עושה אני מטריכה את רבי פייב ושמלמד מדברת באוזנם והוא כותב בתבוע הגדול וחי אין כתבנים מלמדים או מי שיהיה אצלכם שם בכיסלון בעיר זו של ישראל שהערעילים מסיקה התנורים בבתי המדרש ומחבי הנרות בללי שבת יודעים מתי החודש מודיעים את המולד ומדברים יהודית כיהודים גמורים בני אני גוזרת עליך במצוות קיבוד M שמה תראה את הבטולה הזו או שמה אתה יודע מה עוד אותה מהר ועודיע למען השם ותקנה לך חיי עולם הבא כי אביאה בנציון מצטער מאוד עליה ויש לו עינויים ויסורים מרים וצבי האימה ומורידה עליה הדמאות אפשר היא מתחס ושלום אל מלא היה הרשלי בולע כזית מרור, בבת אחת לא נחמרו אינה וחותמו ממרירות כמו מדברי אימו האחרונים ואם לא קרה ונפל באותה שעה אינו אלה בשביל שעמד בזרוית בית המדרש נדכה כלשולחן וידע וסמוכות שערה ביצע הפתוחה לפניו רבות, הצבותה ויסוריו מתגברים ולשפוך את נפשו אינו יחול עד רבה הוא עוד מתמצליך בוש את מחובב בקרב לי בו מתני מריט עין שלא ירגישו בו יושבי בית המדרש וקשה דאגה קבושה בלב כמחת בבשר אוכש בא בערב לי מלונו אזעה מתתו של רפאל בחדר השני ופצחר אינה הוא מיד כפצר שלי ועלע על ארס יצאו והתחיל מתענח ומהרער בביילה והספה התעוררה אפי ופתחה אפייה ואמרה שירה משונה על בידרגה סוף פרקי בספר הרביעי בספר אמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים ספר רביעי פרק וו ספר רביעי בספר אמק הבחה מעט מנדלי מוכר ספרים הוא רפאל למה נדדה שנתו בלילה ההוא ובכל בהימה זו שמתתו מנהמת בחריקה משונה מי כמה כמה כמה מי כמה שמלם אוי את צרהי לרפאל יום מסא ומתן ותלתול גדול בשוק היה אותו היום לרפאל נתפרס עם תגרים הרבה ונתן להם שחורתו בהקפה כירצונם בערב בא לביתו אייף ויגיע ועד שלא הספיק לפקח ולסדר לו סדר העבודה למחר בפרוונקר הוא מסר לא יגרת אוכש קרה בה חשכו אי נו מגלים לו שם בלחישה שבית חרושת זה בית חייו ופרנסתו נגעים רעים נראו בתוכו ואם תחתיהם יעמדו הנגעים עוד מעט יתמוטט סחורה יהיה אפשר לשלוח לו לפי שעה וממון כמה שיש בידו ישלח לי ועליו במהרה השעה דוחקת מאוד רפאל מוטל על מתתו נראש ונפחד ומתמונן במעשיו בית החרושת בסכנה כשהתמוטט חלילה הרי אולו ואול לנפשו בגרים לוקחי זכורתו כשיראו בעל בית החרושת פושט את הרגל בוודאי לא ישנו ממנהג העולם ויפשטו אף-הם את הרגל שלא לפרוע חובם בזמן הכבוע להם בשטרותיהם כלום שותים הם שלא השתמשו בצרת אחרים לטובתם ולצאת ידי חובתם לכל הדאות גופה ויפרעו לו בהם ועוד תחבולות הרבה יש לנגד זה תחבולות בדוקות ומנוסות במועצות וערומומיות נפלאות קריאת שמיטה או קוממיות בלשון העם זו היא אחת מבידות הסוחרים שהחזיקו בעמי מי קדם מלבן הרמי ועד עתה אלא שיש לעומרה בחוכמה ובנוסך יפה כבקיב רגיל הוא להוסיף על צרתו חפז ועשה היום עסקים במידה יותר כאילו נכנסה בו רוח שטות ועמד ונתה לצחורתו רובה כחולה והוליכה לים המלך סחורתו הרי נתונה היום לתגרים ועתה הוא נקי אין בידו לא סחורה ולא חסף ומה ישיב לי ועליו המבקשים ממנו ממון בשעת דחקם ילך ואם קור שתראי התגרים החדשים לאחרים בשעה זו שיודעו שעסקיהם של בעליו רעים וויום עידם דבר זה קשה לו לעשותו והלו הוא כאילו ילך ויילסתם את הבריאות ומתוך כך הוא בעלי הרבל לפצי ואין נסדע הזה הוא כל ורב רוב השטרות הרי קנם ידו לפצי הוא שטרות של מי של הסוחרים הללו שעינם בהקפה אלא כל זמן שגלגל המסחר חוזר הם פורים את חובם כדי לחזור ולקבל סחורה בהקפה עוד יותר ולמה היה מרבה בעסק ולא לגדק כל כך עם הסוחרים כדי לתת מקום ולא לבצי להרוויח על ידו הכל בשביל חנצה בשביל סגולתו העהובה הזו עכשיו כשבית החרושת מתמוטט ומסחרו פוסק והתגרים יפתרו עצמם מפריעת חובם בדרכים הרבה הידועים להם הרי יעבד לבצי על ידו הון רב יתמה להלב חיימה ויין עול ביתו בפניו אוי לא שקיפח את פרנסתו והוא עובר ובטל מן העולם של המסחר אוי אוי לא שקיפח את חינצה הלב סואר רפעל מתנודד והמיטה חורקת חרק חרק חרק ועד שהוא מייצר ודואג לעצמו ולניינב ייצרו הטוב מתעורר בו ומייסרוב ואומר לו דברי קיבושין למה עסקת לו באמונה בתרדמית ובפזיזות מני החלקר נצבים המונם של אחרים ומבזבז מי שלהם בשביל חפצך בשביל למלות תאוות גופך ומשלות לבחה פתפתן להוכיח אחרים היה לחפה ולשון ובשם האמת והדת והטוב והיישר הייתה דורש תמיד ברבים לתקן העולם רצית ודרכי הבריות ומהסיהן לא זכו בינך רביה שרסרסו שקרן גדול יעקוב החנבני, רמי ראובן הסוחר, בדי פלוני חך ופלוני חך וחך ויישר באדם אין ואתה היוסר אחרים הלא יוכיח את עצמו אתה למה תתונן רשה קבל הלך היסורים ודום ייצרו מנקרו ואינו פוסק רפעל מתנודד והמטה חורקת חרק חרק חרק הספה מנחד השני אף היא מנהמת וכל ומזעזעת מוחוש לרפעל ונראה לו כאילו היא מתראמת וקועה עליו תגר בשביל הרש שלי, השוכב עליה למה היסיח דעתו ממנו מן יתום עלוב זה אני מצא כן בעיני רפעל להכירו מייד בביאתו לביתו בראשונה ראה רפעל לפניו אלם נחמד אני וגר דחה ושפל רוח ונתמלא עליו רחמים זה האלם הנהזב היה בא ללון הלילה בצל קורתו והוא כסה נעלמה אינו פותח פיב אלא השותק ואינב מספרות את צרת נפשו העך הוכי חייצר ואין לו מנוחה בעולם מתוך פניו הצנומים וריסי ענב הנשואות לרפעל היה ניכר שמחבבו חיבה יותר רע ואליו הוא נושא את נפשו הוא רפעל רעה חובה לעצמו לטפל בילד נעליו זה לחנחו ולהחשרו לחיי העולם אלא שעסקב וחינציה אובטו כל כך עד שלו היה לו פני לעשות מה לטובת האומלל הזה הוא שנזכר בו פעמים אמר בליבו לך שאיפנה את הפל בו בעבור הימים ושכח אותו לגמרי עכשיו שמע בתקול יוצאת מן השפה בחדר השני הוא מנהמת ונתן דעתו בהר שלי והוא מתנודד ואומר אוי לי זה שעובד בא לבייתי מבקש חסד ורחמים והתעלמתי ממנו ויצרו מוסיף לישרו ואומר אילך איש כזב טוב ומיטיב ובעל רחמים אתה רק בפיחה אומר הרבה ואינך עושה חלום כן אתם כולכם פוסקי שפתיים מתעממים ומתעללים במידות טובות נדיבות ורחמים ועשה את הלשוןכם ולבחם לב אבן השפה מנהמת רפאל מתנודד להמידה חרק חרק חרק סוף פרק ור בספר הרביעי בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים ספר רביעי פרק זין This Librevox Recoding is in the public domain אומרי לרנאו Jerusalem ספר רביעי בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים הוי כסלון ערורה עלובה ובזויה יום ולילה תשועות מלאה ומהומות רבות בטוחה צלצל פעמונים, שריפות בעיר צלצלי תרועה הילולה וחמגה חתנים וחלות מובלים לחופה צעקה וצבחה גנבים באו אוי כסלון ומללה ושפילה מגועלה וסרוכה הלוואי של לא ידעת איך דברי חירוף וגידוף אלה יצאו מפירפאל כשנתעורר בהול ומבולבל לאחר שנתנמנם מעט ושמה המון כלי זמר בחוץ כינו וטוף וכל טרועה ובאמת לא ביו של כעס רפעל על כסלון בפעם הזאת ופגע בכבודה הדתה הרי לא היה חושש להסריפות ולחופות ולהגניבות שם בשבילו הייתה כסלון יכולה לבועור בעש עשר פעמים בלילה אחד שיצלצלו הפעמון יתראה שטוף ויתריעו על גנבים והוא עשה את שלו ונרדם שלום על משכבו ולמה? שהוא רגל בעלה והקולות והצבחות והמהומות לא הבהילו הוא לא זיעזעו את מוכו חלילה אלא מתוך שהיה היום שרוי בצער ונוח להתרגז מכל דבר קל שלא קרצונו שפך חמתו על כסלון העלובה ויינעץ אותה בזעם פה כסלונים יסלחו לו שאין אדם נתפס על צערו קפץ רפעל וירד מעל אמיתה ובא ופתח את החלון בחדרו ונשכף בעדו החוצה רוח שחרית מנשבת ברפעל מנשקת לו את לחיה ואינב מסלצלת ביסערו ומצנן את לו את ראשו ומיישבת דעתו השמיים מפעת משרח ורושם של צורת הלבנה מבהיק כאין קטם לבן למה לברכיה אור וחושך משמשים בעיר בוביה יום ולילה נפגשים מנצחים זה עם זה ונושפים ברוחם ובחללו של עולם כולו אומר שהחמה קרובה עוד מעט ונראתה בכבודה זו מבשרים בעלי כנף רננים המשכמים לצאת מתוך קיניהם ופורוכים ואומרים שירה ברום עולם גם תופסי קינור אוכלי זמר בחוצות קיסלון המובילים מחוטנים לביתם ממשתי ניסויים בכל שיר ונגינת הצבים, הידועה לאנשי המקום הנה, פוסע והולך לו בנחת יהודי דל ומדולדל אחד מאותה מיני יהודים היושבים צפופים עשרה בבית תירה אחת שם באחד המבואות הצרים והמתונפים נדלים והויונים שפעילים ומדוקיים שענן קווית של מרש שחורה שורה להם והם זוכלים ומתיירים לסאת ראשם אתה הוא הולך לא קום אמיות מעלב בגדי שבת נהליים ופוז מקאות ברגלב ראשו זקוף ידיו תחת לביגדו העליון נתונות על החואב דעתו זכה עליו ורצונו שיכל כולו קוות החליל מקה לפניו וכל בעלי השיר מנצחים על כליהם ומראים לו בזמירות נהרים קטנים יחפים ושולי כותונתם יוצאים להם לאחוריהם מתוך המכנסיים רצים בראש יהודיה באתיפה של שבת סינורה מופשל למה לבינתון לתוך חגורתה וחנפי המתפחת בראשה מתבדורות ומרחפות באוויר מרקדת לעצמה צהלה וסמכה פנו מקום הנה איכן מובילים לביתו בשמחה ובשירים בתוף ובכינור דרך רחובות העיר וראש חוצות קבצן אחד עם השתו שני מחותנים נעים התעוררי התעוררי כסלון יקיצו כולם משנתם וידעו רפעל משתומם על המרא מנענה בכתפהיו ומהכם חותמו לומר שאין דעתון נוחה מכל השמחה הזו בשבילו לא היה העולם חסר חלום ילמלא היו המחותנים האלה מהלכים לביתם בחשי ולא בפומבי ולא זמר וצלצלי טרועה הוא הופך פניו מהם אינב משותטות ברחובה של עיר וכסלון לפניו בניבולה במראי הבוקר הביבים ומהשופכין שנשפחו בחוץ בערב נוטים ריח לפי פתחי הבתים שחלונותיהם סתומים בדלתות מבחוץ תילים תילים של זבלים ועצמות ופרורים ממיני מזונות מאופשים ופסולים אלוה החזירים, האשירים שבביהמות שפרנסתם מצוים להם בכל מקום ברווח ולא בצמצום אוכלים מן המוכן לבניהם ומחרסמים בנהימה גרונית משונה מרוב עונג שם כלבים נודדים כלבים עניים ונעזבים נחוסרי פרנסה ורעבים בהם חגרים וסומים דבויים וסכופים סרועים וקלוטים עוברים אצל כל פינה ומבקשים לכם ואתה כלבעניה ונשח לחזירה ומהפך עםו בחררה והיה כל נביכה וחריקה גדולה ולכולם נחפזים ובעים עוד שבעה נווכנים ומתקוטטים וניצים וחת גם עורבים בני בלייל אלה רמאים וגנבים מפרוסמים מרקדים שם ומקרקירים ומשחרים לטרב ועורב אחד מתגנה ועולה על גב חזיר פושט גרונו ועומד ומתבונן לו בעין בכוחה איך הוא נובר בעשפה וחיוון שחפר ומצע מיד יורד מהלב ונופל על המציאה עם צייד בפיו הפרות עלנות בחוץ תחת קיפת ערכיה מהן עדיין רבוצות ומעלות גירה ומהן עומדות על רגליהם ומתמתחות בפישות הראש והזנב מתחכות בקטלים מתיילות ברחוב ומריחות ולוחכות מה שנזדמן להם בדרך הפרות בכלל מתונות הן ובעלות דרך ארץ לוחן האיזים שדעתן קלה ורגליהם קלות משמשניות הן ויצעניות ומתעוללות בחוצות הללו ממקום קדוש בעות מאזרת נשים שם פורצות גדה וקופצות לתוכגינות והללו מטפסות ועולות על גגות ורצות וגאות בכל ושם סעיר אל ראה הוא יקרא שנייהם עומדים זקופים על שתי רגליהם האחורנות מחשקשים בזנבם ומרכינים ראשם ומסתערים ומתנגחים זה עם זה בקרניהם השוק הזה של קיסלון בבוקר עם כל בהם אותה בהם עוד גסות ודקות ההולכות על ארבע והם כל דרכיין והתחרות וההרמומיות בבקשת מזונותן יראל או לרפעל שעם על שתיים שחרם ואתמנם סינתם וקינתם ושקר תרמיתם והוא עומד עצוב ושקוע בהירהורי לבוא ומיני בעלי חיים משונים אדם ובהמה משאילים זה לזה צורותיהם מתבלבלים ועוברים לפניו באיר בוביה כל נקישה בחדר השני מזה זה ההתרפעל והוא מתעור ונזכר בהר שלי מתמלא עליו רחמים ואומר בליבו כל זה ודאי מתוך שינה הוא כל הלילה יתפך על משכבו ונדדה שנתו מאינב שמה חולה הוא או שמה מזלו רואה שהחסות בצילי מחסק כזו הוא מי יודע על העניבה והוא ייאפט מקום לינה זה הלוב את הילד מסכן עם כל הצלחתך והיה בספה מדולדלה זו כל הבריות מחומר אחד קורצו וחמה משונות הן משאלות אהן לצורך קיומן וטובת הנתן יש שגם פלטין גדול צר לו ויש שמקום צר די לא להניח ראשו אילן אחד ועלים אחדים הללו נוצצים בו מרטיביים והללו נובלים מורדפים ומתולטלים אוי, יתום נעזב אוי, נער נודד ואומלל ועד שרפהל עומד ומהר הר נשמע לו עוד הפעם כל נקישה חזקה כחלון שנפתח פתאום בכוח וכל הר שלי עולם יד באוזנב קורא וצועק בנשימה אחת זו היא, היא כשבר רפהל בהול ומבוהל לתוך החדר השני כבר כפץ הר שלי דרך החלון הפתוח והוא רואה אותו רודף בחוץ אחרי המכותנים ומתעלם איתם באחד הרכובות סוף פרק זין בספר הרביעי בספר עמק הבחר מעט מנדלי מוכר ספרים