 Evangelierne er pindkoder til Christendommen og til vestlig kultur. Men hvad siger Bibelforstningen om dem? Er de fri fantasi eller er de historiskrivning? Svaret i det her opleg er værkende eller, men jeg vil prøve at se på dem som Jesus-biografier og som kollektive rendring. Lad os prøve at kigge på det. Hvad er evangelierne? Ja, lige først, over evangelium er græsk og betyder godt budskab, og bliver brugt i antikken om politiske dekreder. Her bruger man altså udtrykket om nogle skrifter, som handler om en ny konge, nemlig Jesus som misias. Evangelierne er den tidlige Christendoms fortællinger om Jesus, og vi kender rigtig mange af dem, op til 1500 fra det første andre hundret. Men nogle af de tidligste er kommet med i det nye testamente, og det er dem, vi har her, nemlig Matheus-evangeliet, Markus-evangeliet, Lukas-evangeliet og Johans-evangeliet. Hvordan daterer man evangelierne? Ja, der er forskellige måder at gøre det på. En måde er at kigge på de antikke papyrus-manuskrifter. Vi har et eksempel herover. Vi har sådan nogle manuskrifter fra andet, tredje og hundret, og så må evangelierne selvfølgelig være ældre end dem. Vi kan også kigge på, hvordan andre forfatter omtaler eller bruger evangelierne, og hvis vi ved, hvornår de forfatter er fra, så må evangelierne også være ældre end dem. Og endelig kan vi kigge på historiske oplysninger i evangelierne selv. Er der noget, der nævnes der, som kan få os til at hjælpe os med at datere dem? Det er der faktisk, for i evangelierne nævnes templets ødelæggelse, templet i Jerusalem, som blev ødelagt i over 90'er rumerne. Det var det store 911 for antik jødom, og den der begivenhed nævnes i evangelierne. Som muligvis er evangelierne altså skrevet efter over 90'er, prøv at se, hvad Jesus siger i Markus Evangeliet. Ser du disse mægtige bygninger, der skal ikke laves sten på sten tilbage, men alt skal brydes ned. Kun Jesus have forudsagt templets fald, ja, det kan man selvfølgelig ikke vide, men de fleste forskere vil mene, at det her må være skrevet efter over 90'er. Så evangelierne er altså skrevet fra over 90'er og i år 10'erne frem efter. Hvorfor blev evangelierne så skrevet? Ja, det kan der selvfølgelig være forskellige svarer på, men nogle af de bedste bude må være dem her. Jeg nævnte templets ødelæggelse i år 90'er lige før, og det var jo en vigtig begivenhed i jøddomen. Christendom var på det her tidspunkt en sekt indenfor jøddomen, og jøddomen blev nødt til at nyformulere sig, da templet fald. Templet var den vigtigste institution, og nu skulle man lave en jøddom uden temple. Det kan man sige, evangelierne forsøger at gøre på deres måde. De skriver historien om Jesus som en jøddom uden temple. Herovre ser I øvrigt rumerne stikke af stedet med den syvarmede lysesdage fra templeet. En anden faktor bag evangeliernes tilblivelse er det, vi kalder generationskifte-problematikken omkring over 90'er. Der skete jo det omkring over 90'er, at første generation i Jesusbevægelsen begyndte at svinde ind. Nogen blev matyr, og så bliver der selvfølgelig en krise omkring dels autoritet, men også omkring hukommelse. Evangelierne kan være blevet skrevet deromkring over 90'er, fordi man nu ville begynde at samle i rendringen om Jesus. Så taler vi også om det, vi kalder Parusieudblivelsen. Parusie, det i græsk, betyder nærvær eller genkomst. Det handler om, at i den allertidigste Christendom regner man med, at Jesus vil komme tilbage i første generation. Men det gør han jo ikke, viser det sig, og da første generation begynder at blive gamle omkring over 90'er, så begynder man at stille sig spørgsmålet, hvorfor kom Jesus ikke igennem. Det, der andre bevægelser har gjort i tiden, hvorfor blev dommet da ikke på den dato, som vi troede. Evangelierne bearbejder også det her spørgsmål. Endelig kan det nevnes, at Christusbevægelsen vokser meget i disse år, og vi begynder at få ikke judiske medlemmer, så man begynder måske at skrive evangelier for at skabe en sammenhængskraft i den her bevægelse, som nu er spredt ud over store dele af Middelhavns området. Hvem skrev så evangelierne? Ja, vi plejer at tale om Matthäus med Englen, Markus med Löven, Lukas med Ochsen og Johans med ørnen. Det er alt samme navnet fra første generation i Christusbevægelsen. Men disse navne til evangelierne er først kommet til i det andet århundrede. Evangelierne selv er anonyme skrifter. Vi ved ikke, hvem der har skrevet dem, og der står ikke noget om det i selve evangelierne. Men vi kan vide, at de ikke er skrevet af øjnvidner, og Lukas herover skriver det selv i sin indledning, at han ikke er øjnvidende, men har modtaget overlevering om Jesus fra andre. Vi betragter evangelierne som en form for kollektiv erindring i den tidligige Christendom, altså man samler erindringer om Jesus. Vi har et stort mellemrum fra år 30 efter Christus, hvor Jesus virker og dør, og så over 90 år fremvester, hvor evangelierne nedskrives. Hvad sker der imellemtiden der? Det kunne være interessant at vide, for at vide noget om evangeliernes tilblivelse. Vi har Paulus' brev i mellemtiden, og evangelierne om Jesus er altså ikke de elste skrifter, vi har i det nye testamente. Men lad os lige tage Paulus væk. Det, som sker i den tidligige Christendom, må være en eller anden form for kollektiv erindringsproces i første omgang muntelig, men sikkert sekunderet også i en skriftlig form. Kollektiv erindringsproceser, det ved vi fra moderne studier, handler i lige så høj grad, som handler dels om at erindre opleveringer om fortidens store personer, men det handler også om nuttidig identitet. Evangelierne ligner utroligt meget hinanden. De følger et bestemt forløb, og især tre af dem, som vi kalder de synoptiske evangelier, og det har altså ikke noget at gøre med den der brillekedde. Det handler om, at synoptik betyder, at man kan se på dem, stille dem op ved siden af en anden, og se på dem samtidig. De synoptiske evangelier er Markus, Matteus og Lukas. Først har vi Markus, som laver den her grundlæggende fortælling, samler opleveringer sammen til en grundlæggende fortælling om Jesu dop, og virker i Galilea, i den orde lige israel, og så hans lidelse, døde opstandelse i Jerusalem, hvor han kommer i kambolage med de religiøse møndigheder der. Det, som sker i de følgende år, er, at Matteus og Lukas skriver videre på Markus Evangeliet, og de laver en forhistorie, nemlig om Jesu fødsel og barndom. Den har vi altså ikke i Markus Evangeliet. Vi har to fødselsberedlinger, altså to juleevangelier i det nyseste mente, ikke bare Lukases, og de tilføjer også historie om, hvordan Jesus viser sig for disiplene efter sin opstandelse. Men evangelierne ligner ikke bare hinanden. De har også forskellige teologisk profil, og det er noget af det, jeg synes er allermest interessant, at evangelierne er skrevet sammen, så de ligner antike biografier om filosofer eller kejser. Vi har nogle eksempler her på antike biografier. De er skrevet sammen, så vi har et livsforløb, som skal presentere Jesu gærninger og hans ord, og som interesserer sig ikke så meget for personen psykologi, og hans udvikling, som moderne biografier gør, men mere interesserer sig for hans statiske væsen. Hvem var han? Mange ser altså evangelierne som antike Jesus-biografier, men selvfølgelig med nogle som biografier, der har en særlig funktion, nemlig en mythisk funktion, kunne vi sige, de fungerer som grundfortællinger i et religiøs samfund. Det gjorde de her biografier ikke. Nu sagde jeg, evangelierne er forskellige, og det vil sige, de har en fælles grundfortælling, men laver forskellige profiler. Hvis vi tager Markus først, så laver han historien om den korsfestede messias, og en af grundtankerne er her, at Jesus er messias, som jøderne havde forventet, men på en helt anden måde end den, som lov i forventningerne. Mateus genoptager historien, men drejer den over for et nyt publikum. Han har et jødisk publikum, og fortæller derfor historien om Jesus, som en ny Moses, kunne vi sige, som den nye etiske lovlæger. I Lukas Evangeliet får vi en anden form for drejning. Lukas er interesseret i at skrive den tidlig Christendoms historie. Han har et tobindsværk, Lukas Evangeliet, og Aposternes Gærninger, som en sikwell, kunne vi sige, og Lukas Evangeliet selv handler altså om Christendommens grundlæggers historie. Endelig har vi Johannes Evangeliet, som rummer det, vi kalder en høj kristologi, altså et mere gudomligt syn på, hvem Jesus var, et syn på ham, som en gud, og går rundt og forekøner, at han selv er gud, det gjorde han ikke i de andre evangelier. Så hvis vi skal konkludere, evangelierne er Kristusbevægelstens kollektive rendringer. Det er her, man samler det, man er huske om Jesus, men man dækter også videre, fordi kollektive rendringer handler i høj grad om identitetsstandelse i nutiden. Så er evangelierne også Jesus biografier. De har forskellige teologisk profil, og det må vi ikke glemme. Vi plejer jo at blande dem sammen i hovedet til én fælles evangelieharmoni, men evangelierne er fire forskellige historie om, hvem Jesus var. Og så har evangelierne en mythisk funktion. De danner grundlæg for den tidligere Kristendoms religiøse praksis, og det har de jo gjort indtil i dag. Så derfor er de penne koder til væskelige kultur og til Kristendom.