 Jeg forsker ind i at forstå, hvordan stjerner og planeter er bygget op og i virkeligheden et forsøg på at finde ud af præcis hvad der er ude i verdensrummet. Jeg tror, at siden man første gange eller mennesket første gange begyndte at kigge op i himmelen, må man have filosopheret over hvad det egentlig var man kiggede på. Man kan sige, nu er vi der, hvor vi virkelig har udstyr til at prøve at afsløre nogle af de detaljer omkring stjernerne og planeterne. Det lyder næsten lidt som en barnedrøm, der går i opfyldelse. Det her med fascination af planeterne og stjernerne går den helt tilbage til barndomnen. Den går ikke tilbage helt til min allerede tidligste barndom, der var jeg sådan set som mange andre drange meget optaget af tog og bil og skibe. Men fra midt i min skole eller så bliver jeg pludselig fascineret af ting ude i rummet. Man kan også sige, at barn af månedlandingerne er fuldt bestemt også med i det. Jeg synes, det var utroligt spændende, hvad der skete på månen og at der var nu og mennesker deroppe. Men fascinationen startede virkelig i den sidste del af min skoletyde, hvor jeg begyndte at følge med i undersøgelserne af planeterne. Det var en tid, hvor der kom rumserne der frem til nye ejene. Så det var den her opdagesrejse, som forskellige især amerikanske rummissioner lavede ude i vores solsystem. Så var det den her, som opdagesrejse, med at tage på rejse i planeterne. Var det det, der var det science fiction drømme, der tændte dig? Det var meget lidt science fiction. Det var i virkeligheden, det vigtige for mig, eller det, jeg er virkelig tændt på, var det her med, at vi nu så nogle helt nye verdener, og virkelig, hvordan de så ud. Jeg har aldrig i nogen siden forestillet mig, da virkeligheden var liv ude på de planeter i vores solsystem. Så Mars, interessen for planeten Mars, var for eksempel ikke, at jeg troede måske i fandt, at vi var i Vastner deroppe. Det var virkelig den der virkeligheden vinskablige undersøgelse af, hvad er der på den her planet. Men det var det, at se billeder fra nye steder, ting, man aldrig i nogen siden havde set før, og det overraskede mig allerede den gang, som jeg siden også har blevet rigtig mange gange i min vinskablige karriere, at hvor forunderlig og anderledes ting er i forhold til det, man gik at forestille sig. Altså, vi så de første billeder fra Jupiter og Jupiter's mån, og det så slet ikke sådan ud, som man bare i banalet havde gået at forestille sig. Det var meget fascinerende. Det er tit sådan i vinskaben, at når vi ikke ved så meget, så forestiller vi os endelig bare alle de simple ting. Vi siger, at verden er nok der, og det steller. Den process her er nok på den simpelste form. Og når man ikke kender noget til en mån, et eller andet sted, for eksempel i socialsystemen, så ligner den jo nok hvorover, så det var sådan set det, man gik og troede. Det viser jo, at det er den værste antal, som man at hurtigt kunne lave, fordi vi finder vulkaner på månerne om Jupiter, og vi finder is over store områder og overfladen på mange af de måner, der udviser fenomener, som ingen havde drømt om at skulle finde stedet på de her måner. Så blev jeg senere interesseret i stjernerne som sådan, og begyndte også i min gymnasietid, og forsøger at rejne lidt på, hvad det var, der var. Jeg var sådan meget tændt af den her mulighed for at anvende vinskablige tekniker, til at prøve at få en dyber forståelse fra tingene. Du lytter til supertanker, en podcast fra Aarhus Universitet. Var det alene sådan en teknisk naturvinskablige interesse, du havde for det her, eller var der også noget, kan man sige, mere existentielt på spil, altså fascinationen af livets opstående, og er der liv på andre planeter? Hvordan tænkte du om de ting, da du var ugen? Min fascination for naturen har altid været, at vi kan måle og undersøge. Det var virkelig en lidt nørdet tilgang til det her, fordi det handlede virkelig om, at jeg ville gerne være med til at prøve at finde ud af de her ting. Ikke jeg har haft højt tanker om, at jeg skulle gøre store opdales, eller noget sådan set bare, at det er spændende ved at være med i den her samlet, for at søge på at forstå lægt puslespillet for, hvordan verden er bygget op. De store spørgsmål omkring livet, og baggrund for, at der kunne være livet i universitet, var på det tidspunkt meget science fiction-agtigt. Forskningen var ingen gang særlig anerkendt i om det, vi kalder astrobiologi i dag, og der var virkeligheden bare folk, der en gang mellem sagde at snakke lidt om det. Der var ikke nogen særlig seriøse undersøgelser, og det tiltræk var egentlig ikke, men jeg var som forskning. Men jeg var selvfølgelig meget fascineret af, som menneske, og hvad er vi egentlig de eneste. Men jeg har ikke drevet mig. Det er faktisk først nu her i efter. Jeg har været forskere i en del over, at jeg virkelig er begyndt at se, at det er den forskning, jeg har lavet, kan føre frem til, og være med til at afdække nogle af de baggrunder for at forstå, hvorfor der er livet i universet. Det, jeg synes, er så fascinerende også ved den forskning. Jeg arbejder med lige nu, at vi er kommet så tæt på nu, at hvis livet ligner det, vi kender her på jorden, og findes i lidt andre miljøer, og selvfølgelig på andre steder, eller på nogle af nogle verdener, der ikke nu endelig viste fuldstændig lignet i vores jord, men vi forestiller os, hvordan der kunne være der. Så ville det kunne påvirke de planeter, tilstrækkeligt til, at vi i hvert fald om nogle år, måske inden for 10 år eller 5 år, måske godt og længere tid, men at vi ville faktisk kunne observere os frem til forholdene på de overflader, i en sådan detaljingsgrad. Vi ikke kan se selve livet, men vi kan se konsekvensen af, at der er måske at leve på de her planeter. Er der et tidspunkt i din tidlig forskerkarriere, hvor du oplever et høvræk her, eller noget, hvor man tænker, nu ved jeg det her, jeg skal beskæftige mig med. Var der sådan et øjeblik? For det første var jeg... Jeg har altid været så meget realistisk omkring ting, så jeg havde ikke tænkt mig, at jeg skulle være forsker. Jeg startede mit universitetsstudie med den idé, at jeg ville bige gymnasielærer. Jeg havde så forstået heldigvis, at man kunne lige godt læse astronomi som fysik, man blev sådan set lige så dygtig til fysikken, så det kunne jeg lave de ting, jeg var optaget af. Så kunne jeg godt mærke, at nogle af de ting, jeg sad og lavede, der var andre, der var lidt optaget af de folk, der gik på universitetet. Jeg kastede mig ud i mig et ambitiøst og stor undersøgelser, og observation af stjerner, jeg blev sentitile til observatorerne, der nede og arbejdet. Og opdagede jo så også, at pludselig sagde jeg med unik viden, jeg kan faktisk huske en gang, jeg havde analyseret sine målinger, uden at se, hvad det egentlig sker, og man beregner og beregner, så en eller anden dag, så trykker man på en knap og siger, nu viser jeg et graf, og det har jeg fundet. Det var efter stjerner, der skulle variere i lysstyrket, fordi det var de stjerner, der ville kunne fortælle mig noget om, hvordan stjerner er bygget op. Jeg havde i lang tid bare set stjerner, der var uden variation, det var konstant lysstyrket, og det var jeg vant til at lide igennem. Det var lige pludselig en dag, så var der så med nogen, der var i her. Jeg lette først efter, at det måtte være en fejl det her, fordi sådan skulle de jo ikke se ud. Så havde de andre været følge ud, og pludselig sagde jeg, at jeg var den første, der så, at de her specielle stjerner, de er faktisk varierede i lysstyrket. Og det var selvfølgelig det øjeblik, hvor man så siger, at det er egentlig det, det her handler om. Nu er jeg opdagede i ny side af et system, som jeg så kan bruge til at prøve at forstå, dybere side af naturen. I forbindelse med de ting, den vejleder jeg så havde kommet, der havde sat sig ned ved siden af mig, sådan Fransen, som var min vejleder, og han satte sig og så sagde han, har du egentlig tænkt på, hvad du ville, når du nu her snart afleverer dit specielle og færdige, og så sagde jeg, at jeg har helt sin planlagt, jeg ville være gymnasieler. Og så sagde han, jeg synes faktisk, du skulle arbejde, om du ikke skulle arbejde lidt mere med forskning, og vi har faktisk en ny kigger, et nyt teleskop nede på de kaloriske øre, hvor der er mulighed for, at forskere og unge forskere kan komme ned og arbejde, om det ikke var noget, jeg ville overveje. Og det, jeg har slet ikke set mig selv på den måde, det var så, at han det skubbede mig, hen i det, og da jeg så pludselig kom til at tænke over, at jeg var helt klar, det var selvfølgelig det, jeg skulle lave. Hade du nogen selvsvivel på, om du var forskere egnet på det tidspunkt? Jeg var meget opbevidst om, at jeg kunne lave forskning, og jeg sad og lavede det, og de forskere, der gik rundt om mig, var meget interesseret i de ting, jeg beskiftede mig med, så jeg kunne sagtens mærke, at det her, det var interessant, og også var noget, der havde forskningsrelevanser, og en standard, og jeg tydeligt havde ikke på de ting, jeg lavede, det var rigtigt, ja, min vejleder gav mig meget frihed til at tænke, og det kunne jeg selvfølgelig godt mærke også, fordi jeg sånne set havde nogle gode idéer. Men det var bare mentalt, jeg har simpelthen ikke tænkt på, at det også kunne være mig, der skulle forske, så man kan sige, at jeg blev helt hæt håndet lidt til det her, fordi nogen omkring mig så, at jeg måske havde potential. Og det tænker jeg egentlig tiddåret nu også, når jeg går med unge forskere, at vi siger tit til dem, at de skal være gode til at fortælle, hvad de vil, og at nogle af dem er gode til at stille sig op og sige, at jeg vil gerne være forsker. Men jeg kan også godt være, at der var nogen, der sidder rundt omkring, som vi skulle skubbe i gang, fordi det billede de har af sig selv, og det billede jeg havde af mig selv, måske ikke en stemmer og ens, fordi jeg kendte ingen, der havde i min familie, der havde været forskere, så hvordan var det egentlig, hvordan fandt man ud af, der havde været en podcast fra Aarhus Universitet? Det har været forskere på et dansk universitet. Det er egentlig også, at man skal undervise. Og jeg ved, at du flere gange er blevet kåret, som årets underviser her på fysik og astronomi. Hvad betyder det for dig at undervise? Undervisning er fantastisk spændende. Og det er en motiverende fakt, at for mig at undervise. Det er selvfølgelig ikke ligegyldigt, hvad man underviser i. Det er heldigt, at mange af de kurser er underviser i erforskningsrelateret. Så det er ikke redskabsfagene, det er de kurser, hvor vi prøver at se ud, og jeg prøver at i min undervisningsfylde og til rette lægte den fascination, som jeg har fra det her, det er den, jeg bringer videre. For mig er undervisningen, hvor jeg skal tænde gnisten i de studerende's hovedet og få dem til at se, hvad vi skal arbejde med, og hvilke ting er væsentligt. Og selvfølgelig er sikker, at de kommer ud med de kompetencer, som er vigtige for, at de både kan forske og undervise, og gå i industrien, hvad vi nu uddanner folk til. Så jeg har ikke sådan en plan, om jeg skal ændre verden i min undervisning, men det er faktisk det, at stå i klasseværelset, stå i til forlæsningen, diskutere med de studerende, er rigtig interessant, fordi så samarbejder man med en person, der er i gang med at udvikle sig til, at forske eller undervise, eller hvad de nu kommer til at skulle bruge det til. Men er der plads til i moderne undervisning, på et universitet, at undre sig og sammen, finde ud af noget, eller er det noget med at fylde på, så at sige? Jeg oplever heldigvis, at hvis vi føler os begrænset i den undervisning, så er det mange gange noget, der bare foregår i vores eget hoved, fordi det er rigtig meget plads, hvis vi er op for ressourcerne. Det kræver selvfølgelig ressourcer, og hvis vi vil det, så rummer den struktur, som undervisning på universitet, har bestemt mulighed for at undres og fascineres. Det er i virkeligheden den emnste undervisning, at lave, når man finder de ting, som man selv er fascineret af, man prøver at bringe dem videre, fordi det er altså nemt, at have en gruppe studerende med, som alle sammen brænder efter, og også kommer videre. Og derfor bruger jeg, også i højere grad, ikke standard opgaver i de kurser, i hvert fald lægger mest væk, og underviser i. Der bruger vi forskningsresultaters på et niveau, hvor de selv er med til i kurserne, og det gør også, at de bruger næsten alle for meget tid i mellemasse. Jeg får tit klare for min mad underviser over, at når de har det her kurset sammen med mig, et af mine kurser, jeg har sådan kurset, hvor vi anlyser data, så laver de ikke så meget i det andre, fordi det er altså spændende at komme videre med det her, og prøve at finde ting. Og jeg giver dem målninger, uden at fortælle dem, hvad der er i dem, og hvad de studerende ikke, hvor de leder efter indskaber, hvis de andre vil selv at se dem. Og lige præcis det, med at jeg er første i gang på et tidspunkt så, resultaterne foran mig, det var der, at jeg opdagede, at det er det forskning handler om, her er nogle målninger, som viser noget, og det er ikke en, der har fortalt mig, hvad jeg skal kigge på. Jeg selv opdagede, at der var noget specielt her. Det er det, jeg godt vil lægge ind, også i noget af den undervisning, som der også holder i alle mulige andre sammenhænger, du er ude og holde over 50 fordrager om året. Hvad betyder det for dig at formidle astronomie, viden og forskning til Lehmann? Astronomi har den enskab, eller er indbygget i sig, at det faktisk ikke er så svært at fortælle, om de ting, vi har opdaget. Hvis det nu var kvantifysik, jeg havde forsket i, så er der også folk, der er så dygtige, at de er stand til at formidle det til offentlige fordrager. Men tasken for at forstå, hvad man snakker om, er selvfølgelig langt højere, end hvis vi kan vise billeder. Vi faktisk kan se ting, og vi kan snakke om, og vi kan irriterere til objekter, vi kender og erfaringer, vi har. Det, jeg oplever ved formidling, og den glæde, jeg har ved formidling, opstår selvfølgelig af, at det, jeg brænder for, og det, jeg finder fascinerende af, det oplever jeg tilhørende også, bliver fascineret af. Nu har jeg heller ikke nogen højere mission om, at jeg skulle ændre vores allesams opfattelser af naturvidenskaber. Jeg har heller ikke sådan en dagsorten for min formidling. Jeg kan bare godt lide det. Jeg elsker at stå og fortælle om de ting, og de skutterer om det er pensionistforening, eller om det er en skoleklasse. Det er sådan set ikke... Ja, det er vigtigt, fordi det er forskellige grupper, men det er lige fascinerende. Det er simpelthen historiefortællinger fra om verdensrummet, og vi spildede, og jeg har forlængst opgivet ideen om, at jeg havde noget bestemt, jeg ville fortælle, for eksempel min forskning. Hvis min forskning kan bruges i fortællingen, så bruger jeg det. Men hvis det er så kompliceret, at jeg lige vel ikke ender med og jeg bruger meget grundlæggende indskaber ved Universet i stedet for de specifikke opdagelser, vi lige har lavet, men så er det nemt at knødte til, når man snakker generelt om stjern og planet, og så siger jeg, forresten i sidste uge, der er opdaget ved egentlig den her nye planet her. Nu vil jeg lige fortælle, hvad det egentlig er, vi har fundet ud af. Så kommer man jo i dialog. Jeg oplever også, at fascinationen udløser fra tilhøjernes side, græsbørsmål og diskussioner. Det er jo meget almenenmænskelig ting, vi virkeligheden berører. Og mange føler selvfølgelig også, fordi jeg nogle gange kommer og måske vælter rundt på, hvad de gik og egentlig forestillede sig. De får en ny forståelse af, hvad Universet er for noget, at de egentlig bliver berøret i deres forståelse af, hvem de selv er. Nogen er næsten provokerede. Og det er jo i virkeligheden både fantastisk spændende, og meget interessant. Og så diskuterer jeg, hvorfor er det? Hvad er det, det betyder for os? Har du nogensinde oplevet modstand mod din forrestning, og hvad er det, folk siger, hvis der er en modstand? Folk siger, det er simpelthen i modstrædet, men det kan ikke passe det her. Eller påstår du så virkelig, at jeg er det. Det er klart, at existentielle spørgsmål, som man føler udfordret, så bliver man selvfølgelig ramt på næsten sin person, og derfor har man lyst til at protester. Og det synes jeg i virkeligheden er fint. Jeg har ikke noget mod at nemlig så også fortælle folk, er du nu i virkeligheden så bange for det her svar, at det er virkelig ikke bare meget mere fascinerende ting, da naturen er så fascinerende på det her punkt. Og at man måske kan blive berørt, at vi står og taler om, sekunder efter Big Bang. Ja, men det er jo egentlig bare udvikling af naturen. Tingene går fra en proces til en anden, og om vi bare går langt tilbage, det bliver jo ikke nødvendigvis anderledes i opfattelsen af, hvem vi er. Der er ingen, der provokerer der, og opdager det tredje vokser ude på ude i skoven. Men det er jo også bare udvikling, hvor tingene processeres fra en tilstand til en anden. Og jeg elsker, når folk i virkeligheden prøver det at sige, så har jeg jo i hvert fald bidraget med noget, jeg skal selvfølgelig ikke meningen, jeg skal få nogle til at blive rigtig ulykkelig over, at nogle forskere påstår det her. Fordi det er i virkeligheden, min overordnede historie, min overordnede fortælling er, at vi lever i et utroligt fascinerende, spændende og dynamisk universe. Og vi mennesker passer fint til det. Vi er placeret her, og den måde, vi nu ser ud, er selvfølgelig dyret af alle de her fantastiske processer, der er let op til, at der til sidst var noget, der hed mennesker her på jorden. Og derfor tager jeg også tit rollen på mig, og prøver at fortælle om, hvor jeg kommer stoffet fra. Fordi jeg fortæller om supernova, eksploderende stjerne, og stoffet som den, som til sidst ender i den her skivematerial, der så bliver til sol og jorden, og til sidst til dig og mig. Hvis de synes det lyder ikke så fascinerende, så tænk på, at de virkeligheden er stjerne støv. Det er det, de kommer af. Det er da en dejlig tanke. Du får det også til at løde som om, at du faktisk har dit eget lille Danelsesprojekt, og du gerne vil være med til at give noget naturvindskab i Danelse til danskerne. Det tror jeg virkeligheden er meget rigtig. Og nu siger jeg, at jeg er bare fascineret og står og fortæller, men det er klart, at jeg vil gerne bidrage med, at naturvindskaben i kulturen også er vigtig. Kulturen handler ikke om at bare sætte sig ned og tænke. Det handler også om at forholde sig til den omverden, vi en del af, i fysisk forstand, og hvordan hænger vi sammen. Så det er en meget stor format af naturvindskaben, naturvindskabens måde at tænke på naturvindskabens forklaringer, og historier er helt fundamentale for vores kultur. Og den historie synes jeg, jeg er meget ambitiøst alle egentlig bør kende til. Fordi den er så fascinerende. Jeg synes nok også, at jeg forstår meget mere af mig selv på et eller andet niveau, vil jeg også have den her ting med. Jeg kan selvfølgelig ikke forstå, hvorfor sådan jeg tænker så mærkeligt, og hvorfor jeg går rundt og gør de ting, fordi det har sådan set ikke nogen dyrt naturvindskab i forklaring på i detaljen, for hvem vi er, og hvor vi er. Det er naturvindskaben, der kan fortælle en del af den historie.