 Johans Evangelie er et ganske særligt evangelium. Det er mystisk, det er meditativt, det er det onlige evangelium, som man sagde i Olkirken. Det er sikkert det seneste af de nye testamentlige evangelier, skrevet omkring over 90. Og det fortæller historien om Jesus, så den er han fremtrede og mere guddommelig, end han gør i de andre evangelier. Han er en held, han er ligesom af kildøvs, men han har ikke problemer med af kildishalen. Han er ligesom en supermand, men der er altså ikke nogen kryptonit i denne fortælling. Og det betyder, at Jesus er en held, som ikke kan troes. Fortællingen mister noget af sin dynamik, når vi ser på Jesus-figuren. Men så er der dynamik andre steder, og det skal vi prøve at se på. For at man kan forstå, hvordan Johans Evangelie er særligt, bliver man nødt til at sammenligne med de andre evangelier, med de synoptiske evangelier, som vi kalder dem, med Theos, Markus og Lukas Evangelie, der ligner hinanden mere. De har et fortælle forløb, hvor Jesus først virker i det nordlige Galilea, og så kommer til Jerusalem, hvor han henrettes og opstår. Og så har nogen af dem en fødselsfortælling om Jesus' fødsel og barndom, og til sidst historie om, hvordan Jesus viser sig for disiblerne efter opstandelsen. Alt det her tager et år i de synoptiske evangelier, men hos Johannes har vi en fortælling, der varer tre år, og den er struktureret anderledes. For som I kan se her, rejser Jesus frem og tilbage, mellem Galilea og Jerusalem i løbet af sit virke, og ender så ligesom i de andre evangelier, til sidst i Jerusalem for at dø og opstå. Så har vi en indledning, ikke historien om Jesus' fødsel, men en prolog, en hymne, som er inspireret af den måde, man åbner en fortælling på i græsk drama, og så har vi til synekomstberedninger blandt andet med Tivloren Thomas, og endelig et tillæg, mener man, med nye til synekomstberedninger. Så har vi nye fortællinger inde i selve historien. Jesus kommer til de jødiske fester i Jerusalem, og nye fortolker dem. De danner en struktur i fortællingen. Vi har også tegnene, altså Jesus under, som i Johannes evangeliet kaldes tegn, fordi de har en dyber symbolisk betydning. De danner også en struktur. For eksempel Brølleby Ikaner, som vi kun har i Johannes evangeliet. Endelig har vi Jesus afskridst taler, som fylder hele 4-5 kapitler, og som udgør et stort kompleks, inden Jesus død opstandelse. Men altså, prologen talte jeg om, og der er ikke taler om indledning til Tour de France, altså, men indledning til Johannes evangeliet. Den her hymne beskriver hovedpersonen Jesus som ord, som logos, som der står herhende på græsk, og ord betyder det ord, som Gud skabte verden med, eller vi kunne sige meningen med tilværelsen. Det ord er Jesus. I begyndelsen var ordet og ordet var hos Gud, og ordet var Gud. Jesus eksisterede altså allerede dengang, hverden blev skabt. Han er ikke en jødisk from, som er blevet udvalgt af Gud, sådan som der i Markus evangeliet. Han er sent til verden. Og det kommer frem her. Ordet blev kød, altså ordet blev menneske, og toboli blandt os. Jesus er en guddom blandt mennesker i følge Johannes evangeliet. Så er der også andre nye tendenser hos Johannes, som hænger sammen med det her. For det første fremstår Jesus med en højere messiansk bevidsthed, messiansk selvbevidsthed, som vi kalder det. Altså, han hevter selv, at han er Gud's søn. Det gør han ikke i de synoptiske evangelier. Men hos Johannes siger Jesus, jeg og faderen er et, og han siger også, jeg er vejen og sandheden og livet. Han bruger de her, jeg er ord, som er så karakteristiske for Jesus i Johannes evangeliet. Jeg er livets brød, jeg er den gode hyrte osv. Så er det også karakteristisk for Johannes evangeliet, at Jesus ikke forkøner Gud's ris nære ankomst, men han forkøner evigt liv. Det er det, som Jesus virke handler om, at give mennesker evigt liv. Og hvad betyder evigt liv? Ja, der har vi en definition her i kapitel 17. Det er det evige liv, at de kender dig den eneste sande Gud. Evigt liv er altså ikke uendelig meget liv, sådan som vi måske vil forestille os det, men det er uendeligt intens liv, ligegyldigt med tidstemensionen. Så er der et tredje punkt, som gør Johannes evangeliet særligt. Jesus modstandere. I de synoptiske evangelier er Jesus modstandere af fariserende. Det er dem, han står over for. Men i Johannes evangeliet er det blevet sådan, at alle jødre står over for Jesus. Jesus står udenfor jøddomen. Og det mener man afspejler en udvikling i den tidligige Christendom. Kristusbevægelsen er nu blevet, eller ved at blive en selvstændig bevægelse. Ved siden af jøddomen, vi har the parting of the ways, som man kalder det jøddom, når Christendom begynder at forlade hinanden på det her tidspunkt. At Jesus fremstilles, som mere guddomlige Johannes evangeliet kommer også frem, når vi kigger på, hvordan historien er om Jesus' død og opstandelse. Den plejer vi at kalde passionshistorien. Men i Johannes kunne det give mening at kalde den aksjonshistorie, fordi Jesus er den aktive, det ham, der får det hele til at ske. Og det viser sig, for eksempel, hvis vi går til Getemenehave, altså der, hvor Jesus bærer om at slippe for at skulle gå i døden, eller gør han det, det gør han i Markus evangeliet. Og han gik lidt længere og væk, kastede sig til jorden og bad om, at den time måtte gå ham forbi, om det var muligt. Altså Markus protraterer Jesus som menneskelige og angst, han vil gerne slippe for det, som skal ske. Men sådan kan Johannes ikke have det. Så derfor siger Jesus i Johannes evangeliet, nu min sjæl i oprør, og hvad skal jeg sige, fader fraldsmag fra denne time? Nej, det er derfor jeg er kommet, det er derfor jeg er nået til denne time. Så Jesus bliver altså ikke om at slippe for at gå i døden på korset. Lidt senere tages Jesus jo til fange, og den historie plejer vi at kende, som den, der begynder med Judas køset, det vi har her. Men Johannes har ikke noget Judas køs, det tager han væk, vi har det i de andre evangelier. Til gengæld så er det Jesus, der udpejer sig selv. Jesus som viste alt, hvad der skulle ske med ham, gik ud til dem og spurte, hvem leder i efter. Jesus fra Nazareth svarede de, han sagde til dem, det er mig. Vi har altså ikke rigtig nogen modstandere i Johannes evangeliet, det er Jesus, der styrer hele fortællingen selv, og vi mister noget fortælledynamik. Til sidst kommer Jesus jo på korset, og udsigere de sidste ord i Marcus evangeliet, lød de, min Gud, min Gud, hvorfor du forladt mig? Meget menneskelige ord. Men hos Johannes, er det et sejres råb? Det er jeg fuldt bragt, siger Jesus. Det er som om Johannes skriver opstandelsen ind i selve korsbegivenheden. Han er ligesom en præst, som ikke vil hænge flade på halv lang fri, derfor vi ved jo alligevel, hvordan det vil ende. Så den der Marcus sans for suspens, den har Johannes altså ikke. Vi får slutningen skrevet ind i starten af historien. Men hvor bliver fortællet dynamikken så af, hvis Johannes har det mere at fortælle det hele fra starten, og gør Jesus til en statisk figure? Ja, dynamikken ligger i de andre figure, dem der møder Jesus og skal forholde sig til ham, tror de på, at han er den, han giver sig ud for at være eller gør de ikke. Og hele målet med Johannes i vangeledet er, at man skal tro Jesus for det, han giver sig ud for at være. Det står til sidst i evangeliet. Det er skrevet for, at I skal tro, at Jesus er Christus, Gud's søn, og for, at I når i tro, skal have liv i hans navn. Det er troen, som er den afgørende dynamik i fortællingen. Det bliver disiblen Thomas, som til sidst giver stemme til forløsningen af dynamikken i fortællingen. Det ham, der er den første, som fuldt ud indser, hvem Jesus er. Vi plejer at kalde ham Thomas' fjuleren, men måske skulle vi kalde ham den troende Thomas, fordi det ham, der siger de følgende ord, min her og min Gud. Nu er historien bundet op, og troen er blevet til. Lad os konkludere. Johannes evangeliet er et evangelium for sig. Han fortæller historien i en anden rækkefølge ind i andre evangelister, og han fortæller den med en anden symbolik. Og så har han et andet Jesus-billede. Han fortæller Jesus som mere gulddomlig end de andre evangelister. Jesus er en gulddom, der bliver sent til verden. Og spændingen i evangeliet handler ikke om, hvem Jesus er, men om folk kan se, hvem han er. Om troen etableres eller ej. Det er der, at fortælle dynamikken ligger. Johannes evangeliet konkluderer med at læseren i sidste instans, skal gøre den samme bevægelse.