 Brăul cosînzenii, de George Coshbuck, Înregistrat pentru Libri Vox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada, Avea Ileana ochi din soare și galbe-n păr, Un land de grău, vestmânt aveațe sut în floare, Și-un brău purta, pencingătoare, Cum n-a mai fost pe lume brău, Era de aur pe tot locul, un fulger pe al ei trup în cins, I-l noaptea de lumini ca focul, Și-n brău stafetei prins, norocul precum e în talismane prins. Vrăjit era, că delva pierde, norocul ei să piar în veci, Nici flori mai mulți în o dezmierde, Să n-afle umbr în codrul verde, Și verile să-i fie reci. Dar Sfântul soare ziu-a-ntreagă, Pân-dește brăul, l-ar fura, Călui de mult e fata dragă, Iar fata nu vrea să-nțeleagă, Și el acum și-a răzbuna. Ea trece în dulce nepăsare prin lungi cu flori, Și doar menvăi, iar păzitor pe vânt îl are, Întreagă viață visii pare și joc își bate de flăcăi. Dar făd frumos zâmbind sarată, Și-n drumul lui umblând atunci simța de ajuns frumoasa fata, Că viața noastră nu-n e dată de dragul unor flori din lungi. Din ochi albaștrii de cicoare pe sânui alb de ghiucel, Curg la crimi calda cum. O doare, ei inima de dragi moare, Iar făd frumos vai cum e el. Atâta dragoste nebună eu nu o simt, Tu n-o înțelegi visarea ta la ce ție bună. Vrei să o visăm noi impreuna, Atunci tu brăul să-l dezlegi. Ia tremul răzâmbind și geme, Norocul meu întreg îl vrei, Ia nu mai pentru brău se teme, Că vor afla dușmani vreme să-i fura într-asta brăul ei. De ce te temi? Ne vom ascunde în noaptea codrului un bros sub brazii fărăgrai, Pe unde nici ochi de om nu pot pătrun de nici flori cu tăinuit miros. Zici așa, să zică iară să-i facă gândul ei ușor, Iar gându-i se topea de pară și în codru des în zi de vară, S-a scunde fată și fecior. Au fost ascun și încât nici flore, nici ochi de om nu i-au zărit, Dar prin trec rengea dormitoare din cer un singur ochi de soare căzu pe brău și la răpit. Atunci Leana se simțește că-i arde plânsul în priviri, Ia după brău în jur privește și aprinsă-i fața îngălbinește că nu e brăul nicăiri. Și cum ia var să desperată un plâns amar, un cald și roi curgea din cer ploie curată, Iar dintre ploi lucind să arată frumosul brău stropit de ploi. Și în ceruri călătorul soare rădea cu hohod repetat și prin văzduhuri plutitoare izbea să geți răzbunătoare de-a lungul brăului furat. Vai brăul meu, Gemea copila, atât de mult eu l-am temut, dar făd frumos descin sumila. Și-apoi plângea mai mare mila și-n noptă apoi ea s-a pierdut. De atunci totuna este firea, dar multe nu-s din câte au fost, Azi nu-i Ileana nicăirea, de-abea trăiește-n pomenirea poveștilor cu dulce rost. Iar soarele-n văzduhuri pline, de zâmbetui cel cald de foc, Ileano a uitat de tine, Dar brăul când în mintei vine își bate și azi de tine joc. Dacă ai murit frumoasă fată, furatul brău e viu mereu, Când plăuă vara câteodată, un brău de foc pe cer s-arată, Iar noi îi zicem curcubeu, sfârșitul poemle. Această înregistrare este în domeniul public. Dușmancele de George Coshbuck, registrat pentru Libri Vox Pontorg, de corneli nemeși în rino nevadă. Las ochii, mamă, lasă plângă, tu-nleagă-n tot cu mâna stângă m-ai dat să suc de aceea sunt nătângă, Dar n-am pus doare jurământ să merg neplânsă în mormânt. Nu plâng că mie de leana te-amă, de ciudă plâng eu numai, mamă, Cu vintele ei nu le eu înseamnă, dar mi-e rușine și mi-e greu că scoală s-a tun capul meu. Ia duce spat din cas în casă, că n-am roboade de mătasă, n-am șorț cu flori, Și dacă n-am cei pasă, n-am mers să-i cer aveam n-aveam, Și n-o să mergă neam de neam. Stând drum de vorbă cu vecine și bat-e-n puni, să mor în vine, auzi tu să se prindă ea cu mine, Știi, ier la moară ce spunea că sproastă foc și gurărea, Și auzi iumbl în cap tu, soră, să ajungă ea luxandrei noră. O mergă-i numele, nu-o vezi la oră ce șorț, nu-ți vine nici să crezi, Fă cru ce fa, să nu-l visezi, nu-l aș purta nici de poruncă, Ce poartă ea alt om, aruncă. Cun rând de haine-o văd, mergând la muncă, la joc și hore, Ce la șrând îl poartă într-una și de când. Luxandrei doar preuteasă, eași cată noră mai alesă, S-o duc în bunuri și în duium acasă. Ea n-a ajuns oricum și cum să-și strângă nora de pedrum, Să-șie noră pe o satană, că e săracă și golană. De ce nu vine ca să-i dau pomană? Nu-i casa lor în care stau și în casa nici ce nu-șe n-au. Austumamă câte-mi spune, și-a largă în sat, Să mai adune și câte porei cli-ri pe ascuns împune. De-aștia să-i dau și eu răspuns, la câte legi am fi ajuns. I-am sare-n drum, că doară doară m-a puc să-i spui o vorbă în poară, Și dacă tacă-i vin că-l dori să moară, Să vestu m-am în jurături că ea cu măsa zece guri, Cu gura măsa bat-o glată și de-o travă Leana toată mi-ar pune capul sub picior să poată. Dar lor pe plac eu n-am să mor, că n-am ajuns la mila lor. De foame nu dau popii ortul, eu i-ar n-a singur, Îmțesc tortul și umblul și eu cum socot că-i portul. De n-am mătăsuri-am ce pot, nici bun, prea prea, nici rău de tot. Mă prind cu ea cel Sfânt s-o bată, dar cum mă prind? Ea e bogată. Ce haine n-am făcut ca ea vreodată? La joc mă poți orcând vedea cu fetele de sama mea. Ori-am vorbit cu dânsag lume. O fac de râs și scot eu, nume, ori es, gătit în ciud-a ei, în lume. Îi știu eu, focul ochii mei. Lisandru e, că alta cei. Dar ce, îl țiu legat de mine, îl trag de mânecă? Ba bine, el vine așa de dragul lui când vine. Eu nu potușa să-i uncui de stă prea mult eu, cum să-i spui? Sunt eu, la urmă, vinovată, că Leana umblă caturbată să-l vad în casa lor intrând, o dată. Și dacă lui nu-i dă pringând, ea blaste mă de nu-și dărând, dar poate da ea bobicul Sâta. O fierbeciu, dapă urâta că-s mai frumoasă decât ea. Și atâta, să aibă Leana în frunte stea, Nu-i partea ei, ce-i partea mea, că, boizbuni, bine-i bogată. Dar dacă pui, flăcă-i, o dată, s-a leagă dânși cum socot, o fată. Bogat aș pupă boi în bot, îmbătrânind cu boi cu tot. Sfârșitul poemne. Această înregistrare este în domeniul public. Costea de George Koshbuk, registrat pentru Librivox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Vine costea din război și cu el vin alții doi, fața arăsă, trupul supt, straiul colbuit și rupt. Dar de multă voie, bună, sună, codri și răsună, cel mai tânăr chiotea, alelei pui cuța mea, de maș mai vedea acasă, mire eu și tu mireasă. Cel mai vârznic dintre ei, dragi bujori, copii mei, știu că-mi e smere un drum, dar mă văd acum, acum. Doi cântau cel malvui a, costea, el tăcea, tăcea, alelei tu coste-o, frate, spune-ne ce gând te bate. Mă-i fârtati, numi aflu rost, vese-l eu ca voi am fost, mă gândeam la maic abiată, eu în foc, sub cruce tata, și dodat așa din drum, m-a prins jalea, o știu cum, voie rea să nu vă facă, mi-a venit, dar o să-mi treacă. Cei doi cântă, codru sună, și tu-s trei merg împreună. Când ajung la moara nouă, calea lor se facem două. Doi perău în jos, sau dus, costea, el perău în sus, singur și pustiu cei malul, și-ndemna cu vorbe, cal. Zboară murgule cu mine, zboară ca să zbor în vine, tânăr ieși de patru ierni câmpai larg, să mi te așterni, nu te oprii, frate drag, până la măicuțan prag, și cu murgul el vorbea. Murgul treaz înțelegea, gândul fulgeră cu zborul, dar mai fulger zboară dorul, zboară calul rândunel, costea tot cu jalea-n el, când a fost pe la răstoace, ochiul stâng aprins să-i joace. Însat costea când intra, cu cuvaia-n turn cânta, iar când abătut la poartă mă s-am casă cal de moartă, cât a plâns cu ochi merei așteptând copilul ei, și n-a fost nici mângăiată de-al vedea măcar odată. Și prin noapte-n capul gol, costea-n mijloc de ochol, să-și mai sting în vânt afară capul foc, și gândul pară, el sub tunetul de tun s-a bătut ca un nebun, parcă deși iuțea el pașii, mai curând periau vrăjmașii, și îl mănau-n singur gând să se-ntoar că mai curând. Și la ce, pustiu și gheată, măsa-l mai ținea în viață, când era sub plumb și fum, nu m-a ia, și acum, acum, dar începe iarăștoiul, ach, de-acum, dar fi războiul. Sfărșitul poemului. Această înregistrără este în domeniu public. Somnul codrilor, de George Coshbuck, înregistrat pentru Libri Vox.org, de Cornel Nemeș, în Arino, Nevada. La poalele păduri, Arnulf, pe lângă foc, stă singur. Întunerec și plin de spaime locul, Arnulf e însătare, și Vesel ar de focul. El și-a încercat departe prin alte țări, norocul cu regii, care porniră război la Sfântul loc. Așa dorea Hathursa, bărbatul ei să fie un braț vestit în taberi și mare în vitegie. Arnulf, de dragul fetei, când fat aia jurat, vândutu-și a palatul și în taberi, a plecat. Sărac, acum se-ntoarce, cin fapte mari bogat. E frânt de multe drumuri, dar somnul azi îi piere, și focul ar de Vesel e noapte și tăcere. Dar galbenele flăcări prin codru străbătând ajung pe la culcusul de ei de răuscată a negrei nopti. Și noaptea, de zare deșteptată, încet, ridică ochii, se uită în spăimântată, s-apropie de flăcări și aproape în urmă stând viteazului în față, i-a lung la el privește. Dom'ol, apoi cu glasul abia înțeles, vorbește. Tu cine ești, străine, de tulburi somnul meu, cu gândul morti în suflet, s-a lărgi murind mereu, să n-ai de gânduri pace cu n-am de tine eu. Arnulf au de glasul, voinică este firea și râde, râde în hohot s-a lunge nălucirea, atunci bătrânul codru, de hohot, deșteptat, încet, deschide ochii ca două săbi crunte, iar pletele-i cu freamătă-i tremură pe frunte și tremură în mânie, sprâncenile cărunte, el mii de brațe goale le întinde tremurat. Cu glas adâng de preot, din zilele bătrâne vorbește rar, n-am pace de râsul tău păgâne. Tu somnul veginiciei sub mine să-l petreci, sub braz la rădăcină tu frontea să te-o pleci, să dorm și eu de apururi, să dorm și tu de veci, n-a râs acum viteazul. Sta codrului în față cu ochii mari și tulburi, cu sufletul de gheață, și când clătește codrul pletosul cap al său, n-a valnic dintre pletei, voindră, sare, vântul, el vâge-e din aripi și-și flutură vestmântul și cântă, dar sălbatic și fără-șir e cântul, ce gânde bun te mână, de tulburi somnul meu, furtună-ți fie gândul și moartea o furtună, sărac pe căi să-ți mântui visarea ta nebună. Arnulf aude, sare pe cal, înfiorat de frău, cuprind de gâtul fugarului, spumat și-a larg în vânt și noapte năuc, și sugromat de gânduri troenite, și nu mai sunt în cale nici pietre, nici zvoare, el fulgeră la vale. Și-n zori la poartă bate, dar poarta n-ar spuns, artur să ai măritată, pe cine cați străine, arnulf ridică pumnii, s-o moare, dar pe cine, arnulf ar vrea să plângă, dar sângen ochii vine, arnulf ar vrea să țipe și n-are glas de ajuns, el calul și-l întoarce și drumul îl arată, același drum spre codru, ogoană desperată, cu gândul morti în suflet, cu noapțile de veci în suflet, ca o umbră pe apă tu să treci, sub brazi la rădăcină bolnavul cap să-l pleci, să rack pe căi să-ți mântui visarea ta nebună, furtună ii viața toată, e moartea tot furtună sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public, recrutul de George Koshbuck, înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. Eu o las în sama ta, am să plec și parcă moare inima să rupe în mine, nu de voi tu știi de cine și mă doare da-și țipa. Omul fără denoroc tot cu răul să-ntâlnește, tu mi ești frate dintr-o mamă, mă iubești, ți-o las în sama, mi-o păzește ca de foc, vei vedeau pe la hori, să n-o lași la vino în coace, stăi cu ea, ce știi tu îi spune, dar cu capul mi te pune să n-o joace alți ficiori, tu s-o joci dar mai așa. Linistit cum joci pe-o soră, să n-o strângi prea mult la tine, că ea, biata de rușine, mai mult horă, n-ar juca. Tu o vezi și n-o înțelegi, de-o cuprinzi, ea știe una, moarta în brațe ții se lasă, dar de ciudă plânge acasă plânge într-una zile întregi. Calea ei să n-o colinzi, de-i vedeau la fântână, treci și las-o în bună pace, nu glumică ei nu-i place, nici de mână să n-o prins. Ia va zice tot ce vrei, o desmerzi și nu te vede, o săruti și pare bine. A, dar crede-mă pe mine și nu-i crede vorba ei, ce folosai tu co-o strângi, simți tu că pe ea o doare? Vezi, nici eu n-o strâng de frică, ei atât de subțirică ca pe o floare pot s-o frângi. Dacă o fii pe drum, tu treci. Zic că ești grăbit și-o lasă, să n-asculti orice să-ți spuie și un gând rău să nu te puie până acasă s-o petreci. Nu știi cât îi faci de rău? Mă să ai rea și nu-o crede și-o primește de pe afară cu bătăi și cu o cară cât ci-o vede cu-n flăcău. Dar te uită să ști cei pe la casa lor, de iese ori deintră oarecine, tu să ști pe cel ce vine, mai adese pe la ei. Ea cu părul gălbior, n-alte, zugrăvită întreagă, când își mlândie trupșorul, au răsit-o în faședorul de a fi dragă tuturor. De-i vedea pe cineva pe la ei în fapt de săară, prinde-l într-a din scanglumă, frânge-i gâtul și îl sugrumă ca pe o fiară, nu-l cruța. Și-apoi lasă fii al meu de-i păcat. La judecată eu voi merge pentru tine. Eu dau sama, și pe mine să mă bată, Dumnezeu, poartă-i grijă, tot a mea s-o găsesc, tot dor să-mi poarte. De nu-i păzio bine, ț-ai găsit dușman în mine, căci fac moarte pentru ea, sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public. Carol Nouă, de George Koshbuck, a registrat pentru Librivox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. Asenjerman de mult s-a dat signal că s-a deschis de-acum mormântul. În sânge noaptea, și-a scăldat vestmântul, să-l puie Giulgiul pe morti, și spinte cat de plumbi, gemea Parisul, cum în sânge un laș rănit, să-ntinde și să strânge cu râgne, zvârcolind, Michelui Troup, cândinții lui cei plin de spumă rupt din putre da lui rană. Și în vreme ce Parisul plin de fum murea, nepregătit să moară, Carol, în tulerii, cântan, vioară, încet și plângător, un cald suspin ca ruga unei mame la mormântul copilor, symfonic sunăcântul, iar ochii lui zâmbesc de un cald fior, dar tot mai mult își pierd seninul lor strângând în ei furtuna. S-ar casticoar dele vibrând sub mân acea cu joc în demânatic, gemeau acum scărbos, urlau sălbatic, și artistul lor urla și el râzând. S-a dusi pe enăric, strigă el, și lasă vioara, lângă el pe un colț de masă, pe enăric mai curând. Nu pot cânta, plimbându-se grăbit el aștepta, și în urmă vine enăric. Cei asta, s-ar, au de un ceas troznir de puști și râgnete nebune. Eu simți miros de sânge, rege spune, și eu stau prins, de ce? Atunci atras perdelele, și deschizând ferea asta, carol a hohotit, mă întreb cei asta, sunt când ce mor pe drum, sunt hughenoți. Eu vreau să scap de ei să piară, toți, pricep cei asta, enric. Cupa și large și tremurând ca omul beat de o clipă bestială, carol trecea înviforat prin sală, și în urmă piept la piept cu enric stând la prins de braț, și tu, de care lege, ești hughenot și tu așa-i? Eu rege, eu țin să cred așa cum au crezut părinții mei, sunt hughenot născut și n-am să mor catolic. Tu crezi ce vrei? Și atunci el sub de furie, cei câne ați să moară, izbicu pumnul în masă spre vioară, și-n marmur carnea pumnului a rupt. Cald sunt gelea țășnit din lovitură, el de dureri urlând adus la gură zdrobitul pumn, și apoi, în ebunit, s-a tras doi pașnă valnici, și-a țintit în enric carabina. Făcând vioar a scut, din cot alt scut făcând, ei dă, ai fi zdrobit-o cu pumnul tot atât, de-a mântuit-o zdrobește-o, dar acum cu piept cu tot, carol atresărit. Nu, nu pe tine, dar dăm un om, un om, pe ori și cine vreau carne, sânge, moarte, vreau somor, și plumb a tras în primul trecător pe drum de pe fereastă. Mâniei sânge rase nări, aprind și ochi, și-au dezlegat furtuna sălbaticei porniri, și cum e lună, când ziua, câtodată e senzări, așa era o viperă flămândă. Și când s-a întors, cu arma fume gândă, bătund pământ, și ca un scos din minți, cu ochi închis, el a scrășnit în dinți. Vai, dute, Enric, dute, sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public, fragment de George Coshbuck, registrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș, în Reno, Nevadă. Ianui închideușa, nu-l prinde de vestmânt, nu-l roagă și nu-i cade cu hohot la picioare să-i zică, stăi, iubite, nu cată plângătoare în ochi lui. Năválnic afară bate vânt, de-alfulgerelor vuit văzduhurile tună, dar dânsul vrea să iasă prin noapte și furtună, s-a lerge, fărățintă, nebun, un om pribag să fugă, să se știe departe de acest prag al casei locuite de cea mai rea femeie. Nu-și ia nici ziua bună, nu-i vred nică să-i dee nici mâna, căci perirea e închis în mâna ei, nu vrea să-i vadă ochi să-l bate cimisei. Femeie e și dânsa, gândirea e infamă, înșală și îi soție, ea minte și e mamă. A fost un mizerabil efemeiat poet cel cea creat legenda lui Christ din Nazaret, până Dumnezeu să-l nască satan, e blasfemeie să crezi în întruparea lui Christ dintr-o marie. Și dacă e să crede în poeții pe cuvânt, o dată a fost ea numai marie pe pământ, dar ea, de milioane de ori, e Magdalena. Vampir, când te iubește și în ura ei, ienă, un demon, el valnic a pus picior un prag, atunci, din ochii veștezi de dornicului drag, tăcând așter sfemeia o lacrimă cu ea, și el, el a văzut-o. Și în pieptul lui mânia o clipă șovăiește, rămâne-ncreme-nit, și cum deștepți din leșini pe om, când l-ai zbit puternic d-un părete, așa era. Colosul de gânduri la privirea femei s-a topit, și galben la picioarei s-așterne furiosul. La pironit acolo un strop, un singur strop, când n-a putut-o cerul cu întregul lui potop, sfârșitul poemul. Aceasta registrarea este în domeniul public. Popasul Tziganilor, după Gaibal, de George Koshbuk, înregistrat pentru LibriVox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. În noapte, sub poale de codru înverzit, e frămă de glasuri, un tainic șoptit, art galben e flăcăr și în zarea de foc vezi schipuri sinistre grămad într-un loc. Tziganii, drumeții cei vecinici ei sunt, cu ochii de fulger, cu pletele în vânt. La nilul cel galben departe născuți, ei arși sunt de soare, de vânturi, bătuți. Aproape de flăcăr de pagiște stau, bărbații sălbateci, și chio te dau, femei la largă mâncare făcând și umplu păharul, și îl poartă pe rând. Ei cânte ce cântă și bazmuri își spun din vremuri mai bune, cu-n alt cer, mai bun. Bătrânații gâncă, acolo sub razi, descânte ce învață pe negri nomați, și oache și fete să-nșiră la joc în cercul cel magic alzării de foc, resună gitar afierbinte și intins și jocul se încinge sălbatic și aprins. În urmă se culcă o dignă cătând. Lefrămătă brazi s-a doarmă curând. În vis, exilații pământului lor, văd sudul, o țară și ei un popor. Dar zorile roșii se vară să pe cer, frumoasele visuri fantastice pier. Greu scârție carul, ei placă la pas, dar unde? O viață de drum și popas, sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public. Lordul John, de George Coshbuck, registrat pentru LibriVox.org, de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. Se zvanise prin ziare că în Irlanda e într-un sat un bărbat grozav de tare. Lordul John, prinzând de veste cine e și de unde este, pleacă în grabă ca să vadă dacă e adevărat. Ca mulți lorzi de viță veche din întunecatul nord, Lordul John, e într-o ureche. Flueră pe drum și cântă și e cel din tâi la trântă, și voi nic fără pe reche, și e cel mai tare lorb. A găsit în urmă satul, pe țăran el l-a găsit ocupat cu măturatul curții, și, ochindul bine, Lordul drept spre dânsul vine și descale că de grabă fără zice bun s-o sit. Și apoi gata de luptare. Tu ești a Willys Pucker? Eu. Spun că ești grozav de tare. De ți-a mers cuvânt prin lume. Eu din Londra vin anume să ne punem la încercare. Trântă deci cu tine vreau. Willys Pucker se crucește. Simte palmele că-i ard, leneș, târnul, și-l proptește. Scoip în palme și se întinde, și pe lor de brâu îl prinde sus o datălă răsucește și-l a zvârle peste gard. O să stau acum cu tine să mă lupt. Mai vrei ceva? Austru cu ce gând vine. Lordul John, privind cu joale și ținându-se de joale, să mă zvârti, te rog, creștine, și cel cal să pot pleca. Sfârșitul poemului. Această înregistrare este în domeniul public. Moartea lui Fulger, de George Koshbuck, înregistrat pentru Libri Vox.org de Cornel Nemeș, în Reno, Nevada. Îngoana roibului un sol, cu frăundinț și în capul gol răsare, crește în zări, venind, și zările de-a beal cuprind, și-n urmăi corbic roncănind alargă stol. El duce regelui răspuns din taberă, și ține ascun substraiul picurând de ploi pe cel mai bun dintre eroi. Atât asemde la război și a fost de ajuns pe Fulger mort. Tun mal străin la Fulgerat un braț hain, dar gind e alb frumosui port, dar roș de sângei albul tort, și pieptul gol al celui mort de lânci e plin. Sărmanul crai, când l-a văzut și când a bea l-a cunoscut, cu voiet s-a izbit un pas de spaim în lături, și-a rămas cu pumnii strânsi, fără de glas ca un pierdut. Să-i moară Fulger, poți s-fărma și pe un voinic, ce cutezasă n-alțe dreapta lui de fier, să prindă Fulgerul din cer, cum pier mișei dacă pier cei buni așa. Dar mâine va mai fi pământ, fi vor toate câte sunt, când n-ai de-acum să mai privești pe cel frumos, cum însuțiești de dragul cui să mai trăiești tu soare Sfânt. Dar doamna, suflet pustit, cu părul alb și despletit prin largi atacuri alergat, cu hohot lung iablăstema, și tot palatul plin era de plâns cumplit. La stat și umbleți slabă cei, topiți sunt ochii viorei de atât avaet, ne-entre rupt și graiul stins și o brazul supt și pot vest mântul doamnei rupt de mâna ei. De dorul cui și dal cui drag să-mi plângă sufletul privag, întreaga noapte ne durmind ca să aud roibii tropotind, să sar din pat, să alerg în prag, să te cuprind. Nu-l dau din brațe nimă nu-i. Închideți-mi în groapa lui, mă lași tu fulgere să mor, îți lași părinții în plâns și dor, odu-i cu tine drag odor, odu-i, odu-i. Mămâ tu ce slabă ești, n-ai glas de vifor să jalești, n-ai mâin de fier, ca fier să frângi, n-ai mări de lacri, mări să plângi, nu ești de foc la piept să-l strângi să-l încălzești, și tu cel spre bătâia preins, acum ești potolit și stins. N-auz nici trâmbițele în văi, nu vezi cum sar grăbița-i tăi, rădai de moarte prin bătăi, dar ea te-am vins pe piept colac de greu d-un an, în loc de galbe în buz-dugan, făcli de ceară ți-au făcut în drapt acea fără temut, și în mâna care poartă scut ți-au pus un bani, cu făcliuara pe unde treci ta-i zare, negrelor poteci noaptea largului pustiu, iar baniu-i vamă peste râu, merinde ai colac de greu prin drum de veci, și într-un cosciuc de argin te-au pus, de plin armat, canceruri sus să fii întreg ce ai fost mereu, să tremure supasu-ți greu al bastru-l cer, la Dumnezeu, când vei fi dus. Mirați, ci de răsuflet goi, văzându-ți schipul de război, să steie în gerin lemnit, fi orb de-al armelor sclipit, să alerge soarele n-apoi spre e răsărit, iar când a fost-l-a mormântat, toți mortii parcă s-au sculat să-și plângă pe orta culor. Așa era de mult popor venit să plângă pe un ficeor de-mpărat, și popie, și rag, cât delnțând ce te-au ecteni de comând, și clopote, și plâns și vai, și oșteni în șir, și pas de cai și sfednici, și fecior de craie și nat de rând, și măsa biata, cumge mea și blăstema, și se izbea să sar în groapă, lau închis pe veci, mi-a fost și mie scris să mă deștept plângând din vis, din lumea mea, ce urmă lasă-șoi minzbor, ce urmă pești în apalor, să fii cât munții de voinic, oricât un pun, să fii de mic, că rarea mea și-a tuturor e tot nimic, că tot ce ești și tot ce poți părerei tot, dacă s-o coți. Demor târziu, ori mori curând, demor sătul, ori mori flămând, tot una e, și rând pe rând ne ducem toti. Eu vreau cu fulger să rămân. Ah, Dumnezeu, ne drept stăpân m-a dușmanit, trăind mereu și-a pizmuit norocul meu. Un păgân și Dumnezeu e un păgân. De ce să cred în el de-acum? În fața lui au toți un drum orbun, orăi tot un mormând. Nu-i nimeni drac și nimeni sfânt. Credințaival, iubirea, vânt, fața fum și-a fost minune ce spunea. Grăbit poporul cruci făcea de mila ei și stan grozit, și atunci un sfetnic a venit și în fața Doamnei s-au prit privind la ea. Un sfânt de-alcăru echipte temi abia te-aude când îl chemi. Bătrân ca vremea stâl prămas născut cu lumea într-un ceas, el parcă-i viul părăstas al altor vremi. Și sprijin pe toiag cătând și încet cu mână aridicând sprâncenele, din rostu-i rare duios cu vintele răsar. Ne poată dragă, de-n zădar te văd plângând. De cun te-sbuciumi tu te stângi și inima din noi ofrângi. Ne doare ca fost scris așa. Ne dori mai rău cu jalea ta. Daceea, Doamnă, te-am ruga să nu mai plângi. Pe cer când soarele apus de ce să plângi, privind în sus. Mai bine ochii-n jos să-i pleci să vezi pământul pe unde treci. El nu e mort. Trăiește-n veci e nu mai dus. N-am cap și chip pe toți să-i spui și aș spune toți ce știu, dar cui. Că de copil eu m-am luptat în rând cu volbur am părat și știu pe crivăț cel turbat ca țara lui. Ce oamenii ce sunt cei de acum și tot s-au dus pe același drum. Iei și-au plinit chemarea lor și-am văzut murind ușor. N-a fost niciunul plângător că viața-i fum. Zici fum o nu-i adevărat. Războiu e de vitej purtat. Viața-i datorie grea și lași se îngrozesc de ea. Să aibă tot cei lași ar vrea pe neluptat. De ce se întrebi viața cei? Așa se întreabă cei mișei. Cei buni n-au vreme de gândit la moarte și la tânguit căci plânsui de nebuni scornit și de femei. Trăieșteți doamnă viața ta și-a morții lege nu că ta sunt krai ce schimba lumii sorti dar dacă mor ce grijă porți mai simte în urmă cineva că ei sunt morți dar știu un lucru mai pe sus de toate câteți le-am spus credința în zilele de apoi e singura tărie noi că multe stare cum credem noi și mânenus și oricât de amărât să fim nu-i bine să ne dezlipim de cel ce viețile le-a dat o fi viața chin răbdat dar una știu ianii s-a dat ca să-o trăim ia n-a mai plâns pierdut privea la Sfetnic lung dar nu-l vedea și n-a mai înțeles ce-a zis și nu vedea cum a închisi criul alb era un vis și i-a-l trăia se nind de plânset ochii ei vedea bărbați vedea femei cu spai mă mută în jur privea din mult nimic nu-nțelegea se muncea să știe cei și nu putea i-a fulgerat dodat în gând să râdă căci vedea plângând o lume întreagă în rugăciuni în fața unei groop s-a duna tâta lume de nebuni să mor râzând și clopotelen limba lor plângeau cu glas tânguitor și-a dâng bubuitul frânt al bulgărilor de pământ vorbea un glas un cântec sfânt și nălțător nu cerceta aceste legi că ești nebun când le înțelegi din codru rupi o rămurea cei pasă codrul lui deia cei pasă unei lumii întregi de moartea mea sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public un cântec barbar de George Coshbuck înregistrat pentru Libri Vox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada voi lași dătător de porunci mai râdeți nevolnică turmă mai râdeți că e râsul din urmă s-apropie ziua și atunci vedea veți să-l bateți barbarii câmpile voastre necate de bubuitul multor armate ca bubuitul apelor mari veni vom can ziua deapoi va plângi cu hohotezarea de cai de strigarea mulțimei pornite spre voi eși vor din negru pământ în zale de argind cavalerii puternici ca grind din averii și roi bicunările în vânt vor trecem să-l bate galop spre Roma și miei vor fi lei fugi vor de spaimă mișei cu prins de pornitul potop spre Roma că când pe cohort s rezbiți vom colosul deaproape și nu va fi cine să îngroape mulțimea cea mare de mort din istru vom face părău să-l umpli romane cu sânge cu lacrim pe care-l-or plângi nevestele neamului tău și nu vei putea să mai pui în frântați armată și-o-mi face să fie o dată toți corbi și lupii sătui căci vulturi să fii un colos cu aripi de repez furtune și cuibul în cer de laipune de-acolo noi date vom jos cei viu sfâșia vom în dinti aprinde vom templele tale vom naște pustiu-l în cale vom face pe ai voștri părin să-ascundă trufașul lor chip în togă plângând de rușine eu-mi trece sub furci caudine eu-mi pune cu fruntea nisip și fără de milă călăi în fașe strivi vom poporul și mândrei vom pune piciorul pe gât umpăraților tăi vom face cât cerul de nalt mormanul cadavrelor crunte și munte vom pune pe munte și cerului da vom asalt pe al vostru zamolc se pigmeu lomprende de barb în hățândul cu tronului cu tot răsturnându-l din cer căci acel Dumnezeu ce lasă pe al vostru pământ să crească atâta urgie acela nu poate să fie nici mare nici tare, nici sfânt dacă am putea măsura pe cât ne deplină măsura vedevei ce mult în eura în ziua din urmă a ta că dacă voi toți ați muri de spaimele morți înainte de al nostru sosit din morminte v-am scoate de ori unde veți fii și rezbunătoarele sorți le-am face cu palma dreptate căci fețele voastre le-am bate scuipându-ți pe fii tăi morți sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public Gazel de George Coshbuck înregistrat pentru Librivox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada picuri cu strop de strop fac al mărilor potop zilnicat un spic adună și în curându-i un snop merge în cet și las alerge alții cât oră vrea în galop fistejar să crești în laturi nu înalt și slab un plop nu uita trăim de corbul și de vulpea lui Esop dacă ești înstit n-ai teamă de dușman dar fii ciclop făcât poți și las râdă cei ce sar viața în hop iar de nare scop viața fă să aibă clipa scop sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public păstorița de George Koshbuk înregistrat pentru Librivox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada umbre mari răsar pe cale ziua moare după culmi de pecoastă pe subulmi să coboară mie în vale obosit și blând popor și cântând pășeștea gale o copilă în urma lor noapte bună soare sfânt până mâne noapte bună mâne iar vom fim preună tu să râzi și eu să cânt mâne pân înzor te scoală adă flori dar gint în poală și lașterne pe pământ și murind în tinereste soarele de dragul ei și-o cunună de scântei el prin păr îl împleteste mâne dacă noi veni păr un apățil priveste dor de mine deți va fi de soare dor mâne blonda păstoriță despletind a ei cosiță toată ziua la izvor va privi cu drag la plete pline de aur ce îl dete soarele ascuns sub nor sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public jertfel în păcării de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Rino Nevada în negura pădurii castelul îngrădit cu șanțuri uriașe stă trist muci găit și numai câtodată în jurul său revine mișcarea vieții calde când pa veze cuirine răsar de dupăziduri după ori pe ani atunci legionarii colosului romani ies grabnici ca furtuna și tari ca răzbunarea dar nu le simți nici pasul nici nu le-auz strigarea să împrăști edodată și iar să adună des și pier încrâng să joacă dar iată-i, dâns și ies mai mulți și acum ei sunt o mie mai uți și mai năvalnici mai plin de vigelie să amestecă s-aruncă popor peste popor ies fulgere din suliți dar sulițele mor zdrobite de pieptarul puternicelor zale ajung acum la piepturi cu pumniș fac ei cale prin șiruri teutone nici țipete de guri nici tropot nu s-au de vezi numai izbituri de pumn mișcare mută de braț și de săcure și în muta zvârcolire ei intră în pădure așa în cleștați și codrei au flacără acum și ei să lupt în flăcări să zvârl să neac în fum iar brazicad pe dâns și aprinș să prăbușește în capul lor tot codru dar nimeni nu gândește la fugă două neamuri aprinșe din gând din doi protivnici unul să piară mai curând de mult de când e tipul prefect peste cohorți eliniște stau moarte zvoarele pe porți și nu mai sar oștenii de scuți din așternuturi să prind în miezul noptii puternice le scuturi păreau și teutoni de lupte acum sătui căci a ripert trimese de mult solia lui lui tipul pentru pace și toate au fost de bine de atunci trăiesc frățește oștirile vecine când stai în pragul casei e soarele în prag când treci visând prin noaptea pădurilor de fag reverj lumina noaptea dumbrăvilor ca luna o cât ieși de frumoasă tu nu pricepi îltruna când treci în zori pe colnic în albul tău vesmânt cu ochii mari și albaștrei cu părul dat în vânt tuniernile viețe ieși de primăvară sălbatico mă doară când știu că ești barbară iubeși pădurea numai cu ochii tăi frumoștu vrei să îmbets copilă bărbații întunecoși cu plete lungi pe umeri cu bărb ce de-n spăimântă puternici ca mânia pe care ei o cântă cu glasul răgușite când pleacă la război de ce zâmbesti aruncă cununile de foi și pune diademă pe fruntea ta senină ce-ți pasă dacă ai noștri la alte legi se închină o de-ai vedea tu Roma cu turnurile ei cu lume și lumină cu roiuri de femei frumoase și întră ele ca draga mea niciuna ca fat acea frumoasă din codru ca hiltruna ca un copil ce ascultă povesti cu sorea puși așa la ascultă fata cu ochii mari și duși iatremură și în ochii lui tibul lung privește ar vrea să zic o vorbă nu zice și roșește ea simte că-i străină și neamul ei barbar ah ce frumoase vorbe o stului răsar el e roman e nobil de prins la vitegie niciun bărbat din neamului a ripert nu știe să-i spună ei cuvinte așa de dragi ca el în urmă ea zâmbeste ah nu că e Michel un suflet când-și uită pe-i săi și mânfioară de fulger să mă apropiu căci fulgerul o lasă-mă și fuge prin desetul de faci dar parcă-i vin alături cuvintele lui dragi în zori de zistră gerul vestește pe un străin ea ripert e domnul pădurilor eu vin să te poftesc romane la zilele sărbării timpem focul sub zert felă în păcării și-a stat pe gânduri tibul și n-a fost învoit te rog pentru hiltruna ea singur a dorit hiltruna cea frumoasă din codrii visătoarea aștaptă-ma riperte gătește-ți sărbătoarea nimic nu-i mai puternic n-om ca slăbiciunea și slab ce eștiu tibul de rugăciunea femeilor barbari au relegânduri cred dar nu l-ascultă tibul și-a doua zi purcet din zori centurionii spre silhele barbare ei și-au ascun scuțite sub albele pieptare de za puternici marturi ai apărării lor dar vrea să-i năvălească sălbaticul popor și-n codrii ei lăsatau dar fi vromișelie 8 centurii quintus pe aproape să se ție acolo fete blonde cu ochii de azur cântau sinistre cânturi de luptă și-n prejur flăcăi în alt sălbateci jucau cu vuit mare războinii cele jocuri a ginților barbare pe lavițașternute cu albe piei de ied bărbații stau în șiruri iar cupele cu mied-o la gură trec vesele și-n truna din om în om iar astăzi paharnic e hiltruna copil acea frumoasă că e vechiul obicei al neamului paharul la zile mari sălbei turnat de cea mai dragă fecioară ce e în casă tibul în frontea mesei și-ai săi pe lângă masă cu a ripert, alergă cu ochii însoțind fările de fulger acelor ce să prind mereu mai mulți la horă sălbate chi este jocul și tot mai mult hiltruna cu mied hrănește focul e cald aici romane afară cer senin afară miedul curge mai vesel și mai plin în cupele făcute din coarne în căpătoare de bău aici sub codru pe pagiștea cu soare să prind la joc neveste de ochilor frumoși de două ori să-mi bată bărbați întune coșai codrului e vuit, e chiut și strigare și ora lor se întinde sălbatică și mare deodată cântul tace cascoase din pământ răsar pumnale în mâna barbarilor un vând când trece prin frunzișul tonatic al păduri asemeni e suflării sălbatice aguri acestui mult amestec de oameni dar grăbiți apără și atacă de jocuri obosiți și beti de vin mulțime de vulturi la o pradă puțină să încleștează și 10 cad grămadă pân singur om al Romei să sfâși e mușcând cu dinții să sugru umă și în sângele curgând roaie mari noată zburați dintr-o izbire și ochi și dinți și creierii lantăia lor pornire spre tibul vin 100 hiltruna vine drept spre el și îl cuprinde puternic peste piept cu brațelea mândouă iubite nu te teme de apără hiltruna și strâns de fată geme puternicul urle căci e ținut pe loc și mâinile sunt prinse de fată ai noroc să mor la mine în brață vezi fruntea miesenină ce-ți pasă dacă ai noștri la alte legi să închină el vrea să se despreindă și urlă e turbat ach până când toporul vei de adânchi intrat în pieptul tău de fiară eu nu te las romane lovit se simte de multe buzdugane și sângele țăjnește din calde tăeturi atunci cu nebunia supreme izbituri să scutură de fată abia să mântuiește el prinde pe hiltruna de mijloc și o izbește din brad ea ca de moartă cu blondul cap strobit și ca de apoi și dânsul de rane acoperit nedând măcar cu pumul un semn de apărare dar a putut săgeamă din ultima suflare un semn știut din buciu și semnul a intrat prin codrii ca un țipet și codrii s-au mișcat atunci cu pas de vifor din negura păduri năvalnic e secvintus cu cele 8 centurii a fost o luptă scurtă tot pumul un omor dar gloatele barbare cu a riper talor primeau puteri într-una din gloate sositoare atât de slabă număr puterea o știtoare a Romei înclipita din tăiu a atacat și i-a mergean ainte izbit apoi a stat pe loc strângândușirul în urmă șovăiește să apără săndeasă dar fierul orărește și în zid forma din piepturi puterea-și face porț încet încet Romanii ducând pe lor cei morti în mijloc intr-în codrii și iau acum cărarea spre șanturi și din urmă din față răzbunarea barbarilor izbește pe cei puțini mai des mai tare și din codrii barbarilor când ies să văd o mână mică Romanii plin de rane târie pe șesul castelor Romanii goniți mereu o sută optzecea mai rămas și mai rământ din trâns și la fiecare pas pe câmpi oștende ai Romei câmpia geme cruntă ei se retrag în truna și viforul în frontă și morti de jumătate ciuntiți în grozitor ajung în faptul serii în șanturile lor sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public Prahova de George Coshbuck înregistrat pentru Librivox punctorg de cornel nemeși în rină nevada din pământ, din locuința mamei tale, ieși zâmbind Prahova și stai mirată tremoră dorința să vezi lumea cu lumina inima de plâns ție plină ochii tăi spre soare cată și ai tăi ochi mai vii s-a prind în pământ cât e de rece și în pământ nu vezi nimic nu te mai întoarcea casă eu pe drum te voi pe trece cu povești și cu povețe voi cânta a ta frumsețe lasă lumea ta tu frumoasă eu voi nic vin oncet pe aici iubită adămâna să nu caz peste pietrele din cale tu trăsar de fericită și îmbătată de viață soarele zrăsare în față hai da cum fugând la vale printre șoptitorii brazi ce frumos în bracă dalul cu flori roșii pe unde treci întâmpină sosirea munțice de spartardalul codri vechi și plin de noapte luncile cu mil de șoapte râzi cu hohot la privirea neguroșilor bucegi uite acum cât ești de mare uite ce frumoasă ești tu să-l bati contra fete iată sa te acum în zare prahova să fi cu minte ține cumpăt la cuvinte stăi și puneți flori în plete mai frumos să te gătești potriveșteți părul bine strânge mijlocelul tău pieptul plin ca să-ți răsară soruita află că e la tine și copile tinerele să vorbești frumos cu ele să nu-ți scoată vorba în țară cât ești crescută rău iată satul e azuga tu auz acum în tâi dulce vuie de vioară haid iubito, haid cu fuga să jucăm și noi chindia cum te aprinde veselia și cum joci tu de ușoară și ai voii să tot rămâi dar te mână în lume dorul să vezi lumea și tu fugi și te pierz visând cu gândul dă-i trupșorul și la brău pui flor de viță flor de crâng pui încosiță și pe alesul tău visândul treci prin văi cu blânde rugi dar auz e plin pământul de răsunete pe loc un balaur cât un munte vine în viforat ca vântul cu o sotă de picioare cu ușuierătoare și cu un ochi de foc în frunte și pe nări el va ar să foc prahova năvalnic sare neștind aceasta cei pletelei rămân răzlețe ochii plin de spai mâi are și cu pieptul gol s-aruncă peste linistită lungă părul ei sunt valuri crețe spuma albăi pieptul ei te-ai speriat frumoasă fată galbenă ce te-ai făcut a fost tren n-a fost balaur plânge acum și rușinată pieptul plin vădita taină țil-ascun sub larga haină și dai părului de aur tot răpausul pierdut dar tu uiți curând și iar salți pe nete de le lung și cu râsul repetate veselă din calea iai câmpiile de alatul și când vezi deoparte satul bati în palme și pe spate capul gingași țil-arunci iat-o pe sub râpi în alte iacu hoho te-adânci fuge parcă-i urmărită strânge pieptul să nu-i salte și pe după stânci dispar ziu de parte în zare leneșă și obosită iese iar de după stânci câtodată mânioasă spume gând la cotituri te azvârii vuiind la vale dar așa ești mai frumoasă ochii negriți întuneci și sălbatică aluneci dal tău vuit gem în cale din iștitele păduri stai tu simți un tremur rece caraimanul până nori stă pândind în cap să-ți cadă pe sub el dacă vei trece uite, parcă-l mișcă vântul să ne ajute domnul Sfântul iute acum să nu ne vadă am scăpat dar ce fiori dar de ce ți-a stând pe pasul prea hova de ce te miri de ce vezi îți moare mintea și ți-ntinărește glasul iată vilele răzlețe cu ciudate turnulețe tutenchin pe dinaintea învechitei mânăstiri vezi castelul în lumină braz răzniți de dânsul cad și sub codru visătoare trece în gânduri o regină palidă e carmen silva al ei nume pomenilva codrun veci ca fost sub soare doamna codrilor de brad să plecăm frumoasă fată să plecăm că ză băvim iată prahovițan vale ca și tino alintată pribejind cu dorui volnic iată câmpina pe colnic și doftana-ți iesencale și noi tot călătorim și acum trenul când mai vine nu te temi cu el în pas fugi al lături salți nebună râzi de el și el de tine el ușor și tu ușoară dar el zboară zboară zboară și prin văi departe sună bad jocoritorui glas dar ce ai frumoasă fată de ce ți bate pieptul des? prahova după movilă pentru ce te oprești mirată și pleciocchi colonzare un flăcău frumos răsare e teleajenul copilă simți că este altău ales semne el cu mânați face tu roșești răzând mereu și răzând te neacăplânsul prahova te las în pace nu mai cere amea în soțire te-am adus până la mire mână în mână tu cu dânsul să plecați cu Dumnezeu sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public la părău de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada venea pedeal voios cântând flăcăul pe o numărcoasa legănând venea fără de niciun gând flăcăul dar iată în drum îl afl răul în drum, în drum dar ce-i-n drum îl afl răul așa de lat și chiar acum din colocând și lan și flori e-i cată și doine și secerător părău-i lat și să nu mori e-i cată și-n grău e-i bată mi-o săl bată în grău, în grău dar ce-i-n grău îl spice până în brău să n-ai cătrin o zi de rău ea tace ea ca naiba de părău îl pune foc în drumul tău ea tace de loc o vorbă să preface de loc, de loc de ce de loc că-i place ar vrea de el să-și bată joc ai fă copia casa să mulți ea ca nu vii urăto, nu mă ascult de dragul tău să mă descult ea ca mai bine plec și dânsul plac dar ea, dar ea ce-și zice ea să treacă, să fac în urmă cum o vrea văzândul însă ca plecat ea-și pune de o parte snopul mai chemat peste ochi mirat și-o pune să-ți spun ceva, cuvinte bune să spui să spui, dar ce să spui îi spune, dar iu te vezi că vreme nu-i dar ieși de parte dragă îi bă, bine atunci rămâi pe unde stai ce rea mai ești, ce sufletai bă, bine ca să nu crea dărea ea bine te temi, te temi te temi de mine bă, nu, dar pentru ce mă chemi hai, treci părăul ce te-ntreci, catrino nu vreau auzi? de ce nu pleci dar nu-i un munte pot să treci, catrino vecine nu ba da, vecino nu vrei, nu vrei de ce nu vrei hai, divino de-a atunci și peste old treceai iu, dar de nu-mi spui vroveste zi bună între noi de azi, nu-i știa doar fata felul lui vroveste de unde-o iei, dacă nu este apoi, apoi ce-a fost apoi poveste tot eu să spun ghiciți și voi sfârșitul poemului aceasta registrarea este în domeniul public frescori tornele improvisări de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox punctorg de Cornel Nemeș venrino nevadă viața mea de mulța stins și-am îngropat-o sunt bat de cad în grop și-acuie vina al obrăjorilor cei cu gropiți și rat-o iasta cu sânul plin de pere la fântână și ea mea dat să aleg pe plac din sân o pară și m-am trezit că-mi dă de-o dată peste mână pe punte-am prins și-am sărutat mai eri o fata și-acum au dat să te nișalbă la prefectul că fetele stau cărd pe punte ziua toată saltirea popii o sărut dar aș lăsa o sărut și mână preotesei și aș lăsa o pe fata popii n-o sărut și aș sărut au cu ochi frumoși cu piept rotund așa zglobie tu doamne, ai făcut-o nu mai ca să minte și nu mai ca să-mi faci necazuri mie pentru drăguțe ne-am certat vreo trei la coasă din ceartă m-am ales cu părul smult și mână ruptă dar încalt te-a rămas ca mea e mai frumoasă cu șorțul în brău cu mână în șold ia a cea și reată stând drum anume ca să o văd să-mi fac în ciudă de-ar fi, ce-ar fi tu az nu-mi scapi nesărutată Ii plac poveștile încet și la ureche și ce-i spui nou dacă o sărut fără poveste e vecișnic nouă pentru noi poveste aveche ei vezi cum ești? în prag la noi te-am prins de mână și-am vrut să te cuprind și pentru atât a lucru ai plâns și n-ai venit la noi o săptămână de când eram noi mici am fost casoră și prietenă mi-ai fost de când ești fată mare i-ar m-am avrat de-acum să-i fi draguțo noră eu am de mult scriptura mea și-mi țin scriptura gurița fetelor cu sărutări să astupă băieților eu le-a stup cu pumnul Gura vorbim răstit și ne-ngânăm răspunsul poți că asta-i vraș băveche iar sara noi ne sărutăm pascunsul ușor te nalți când te-ai deprins birui greul ce-i răim în jură nu știu ei ce știu copii pe cât smâncești pe atât de sus se nalță zmeul ea râde în plânsul meu dar ea atât a știe eu știu dragă și n-aș vrea să-mi fie dragă dar draga dacă nu mi-ar fi aș vrea să-mi fie ier ne-am certat și mie necaz că uiți prea iute azi după ce m-a sărutat mi-am dat de seamă că ier jurai să nu-l mai las să măsărute e galben soarele penor și galben lanul prin care treci tu cea cu galbeni cosițe titu de cea mângălbinit și eu sărmanul mai sfântă-i dragostea decât orice psaltiire când ai drăguță ești cu ea mai sfânt în cârci mă decât fără de ea pe prag de mânăstire eu om cu minte n-am văzut să nu sfârșasc în ebun când ai ubit dar drept ea și aceea că om cu minte n-am văzut să nu iubească eu am drăguțe mult tensat dar nicio fată n-a zis că-i bine s-o sărut și să-i țin drumul dar nici că-i bine când o las nesărutată sfârșitul poemle aceasta registrare este în domeniul public Vara de George Coshbuck înregistrat pentru Librivox.org de Cornel Nemeș în Rino Nevadă Priveam fără de țin tânsus Într-o sălbatică splendoare vedeam cea hlău la pus departe în zări albastre dus un uriaș cu frunte în soare de pază țări noastre pus și ca o taină călătoare un nor cu muntele vecin cu tea într-acest imen senin și n-avea aripi să mai zboare și tot văzduul era plin de cânte ceci ripitoare privirile de farme căbete mi-l-am întors că trăpământ și spicele jucau în vânt ca în horă dup-un vesel când copilele cu blon de plete când salta largul lor astământ în lani erau fecior și fete și ei cântau doin în cor juca viața nuchilor și vântu-le juca prin plete miei albi fugeau către izvor și grauri suri zburau încete cât de frumoasă te-ai gătit naturo tu ca o virgină cu umble drag cu chip iubit aș vrea să plâng de fericit că simt suflarea ta divină că pot să văd ce ai plăsmuit miei inima de lacrim plină când ea s-au îngropat mereu ai mei și o să mângrop și eu o mare e dar mare lina natură în mormântul meu în mormântul cald că e lumine sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public nedumerire după Strothman de George Coshbuck înregistrat pentru Libri Vox punctorg de corneli nemeși în rină nevada cât de rău ești doamne doamne mântreb grăbit și aprins dacă te-am iubit vreodată cei cu tine ce te aprins dacă aștii eu te-aș răspunde cum să știu că n-am de unde eu la asta niciodată n-am gândit cu dinadins tu mă știi eu râd într-una nu mai deglumit mățiu ei dar când mântreb de acestea aș vrea să nu mai fiu lumea de durer e plină calea vieții mi-e străine tot așa-mi vorbește mama iar eu, biata ce să știu eu cu drag te văd la horă ochităi și toate-mi plac orice-mi zici tu nu mă supăr și cu orice-mi faci mă-mpac dar să stăm târziu în noapte te-i nuind iubirea înșoapte tot ei asta n-am putere se-o fac nu mi-am dat anume seama niciodată viața cei de-mi zici drag râd cu hohot ascunzând o brajimei tu te supăr dintr-o dată mă faci proastă și îngâmpată m-ameninți corub cu mine rău ce ești și multe vrei o de mai lăsa vreodată de-ai fugi și mai lăsa din grădina mai citale eu o floare mi-aș fura și-aș purtau în sân, o cruce când sarvește zi m-aș duce să te fura apoi pe tine nimă nu îi nu te-aș mai da mai așteptă cu-i dai biruri dacă aștept ce ți e iubit să zic da nu-mi vine bine până când nu m-am gândit să zic nu aș zice toate numai asta nu să poate par ca-și plânge viața toată dacă aștii că te-a măhnit e acum ghicește singur de te am eu drag or nu să mi-o spui de altă dată ca-și roșii să-mi spui acu cum pănește bine toate până mâne te socuate și de vei ghici tu îmi spune și voi zice cum zici tu sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public un basm de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada va veni să vă cuprind vă cuprindă un flăcău cu negre plete și frumos, cum nimeni nu-i voi fugiți să nu vă prindă ușa s-o încuiați la tindă că de văsărută fete, veți muri de dragul lui și-a venit flăcăul ci că un voi nic cum altul nu e ci trei fete de împărat nici au ascuns de frică numai fata cea mai mică n-a putut grăbit să-ncuie și-a rămas la sărutat de-a murit eu nu ții uminte acest basm îl spuse mama adormindu-mă de mult basm e mult de-a cine-ainte și-a muitat alui cuvinte a, dați, știi să-mi dați voi sama, cum aș vrea să-l mai ascult vreau să știu să știu sfârșitul a murit copila vine iar flăcăul de-a plecat spuneți cum e isprăvitul a, eu nu înțeleg iubitul și s-a repetat cu mine basmul fetei de împărat ușitul poemului această înregistrare este în domeniul public spinul de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada stătea frumoasap în răzor voinicul îngăia de vale să-i scoată spinul din picior și-a plângea un spin în cale vezi acum mă dor aceste râse taletale ea are flore de când la sân și-n păr un trandafir sălbatic și părul ei de row-ei plin îi lasă râd tu ai cu les trei fraji venind peste coline și vezi cu ce mi te ales trei fraji și atât e doară bine am putut în de-al să es trei fraji de-ar fi sunt pentru tine cu ochi închis și strângi de tot ea de durerii izbea piciorul ah, lasă-mă că nu mai pot fricoasă ești da te-aș vedea fricoasă eu așa e frica n-ai milă de durerea mea, nu-ți pasă da, ca de nimic b-am pasă mult că eu n-aș vrea să-mi fie șchiopă nevestica ea-și potrivește floarea-n păr și-i-nfloresc zâmbind dobraji cei albi ca florile de măr să fiu chiar șchiopă cei apoi că ce ți-e drag tot drag rămâne eu nu zic ba dar uite joi nianunta dragă e ca mâne tu cum să joci, să rack de noi să stai la masă trebă trâne i-aștine brațul stând pe piept și-i-ncetisor dezmiardă fruntea flăcăului cu brațul drept eu ție vreau să-ți fiu pe plac și nu o să joc și cei cu asta așa ai, dar eu eu ce mă fac la nuntă-mi bată unăpasta să nu joc eu de-aștii că zac la nuntă vreau să-mi joc nevasta râda cum nebun ce esti flăcăul gravnic să ridică e iacaspinul ce-mi plătești vrei plată uite ai trei fragi și din cosiță-ți dau bujorii și toată frunza de pe faci de dor de fragi să plâng ficeori de flor dăm ochii tăi cei dragi și pentru fragi dăm-mi o brăjorii și i-a loveste încetisor zâmbind cu palma peste gură eu știu să ceri așa ușor dar las acum e joi aici și nimeni așteptând nu moare mă porți ca pe copiii mici dar joi să știi trei fragi și o floare și joi tu n-ai ce să mai zici că pentru multe îmi ieștatoare sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public cântece de George Coshbuck înregistrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada mamă sunt silită eu să-i tot văd în vis mereu ochii de geratic sar prin son mi-e somnul greu visul mi-e sălbatic ca să uit ce-am învățat tu mi-ai așternut în pat troscot și sulfine dar în zori m-am deșteptat tot cu focun mine mamă de-n zădar aștept azi așternem pe supiept flor de mătrăgună mamă vreau să mă deștept mânenzori nebună traiul când țisăurăște lasă-ți totul și iubește de te doare o grijă grea nu te plânge taci și bea iar vreun dor de te frământ ca să te mângâi tu cântă trei aceste leacuri sunt sufletului pe pământ tu să încerci cu toate trele dar când n-afli leac în ele mor și nu trăi nebun mor că nu mai mort ești bun sfârșitul poem această înregistrare este în domeniul public pe bistrița de George Koshbuck înregistrat pentru Librivox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada pe bistrița cântând o tână răfecioar în vânt având vestmântul răvoindu-i vântul cu pluta ei ușoară trecean amorgul zilei pe bistrița cântând închise între stânci sălbaticele apege meau ca-n agonie albastre de mânie izbindu-se să scape cu vuit și cu vaet închise între stânci la cârma plutei stac copil azâmbitoare mireasă-i astăfată cu moartea cununată vângerea de soare păra un chip din basmuri la cârma plutei sta privind în urma ei vedeam cum dânsa trece râzând pe lângă stâncă de nu vinea adâncă din ceruri noaptea rece și acum aș fi acolo privind în urma ei sfârșitul poemului această înregistrare este în domeniul public oană de George Koshbuck registrat pentru LibriVox.org de Cornel Nemeș în Reno, Nevada Toamna târziu în noaptea calună cum vâjie codrul și geme și sună din nordul cu neguri învui etrăsare și vine și crește mai iute, mai tare iar codrul aude cernicul rege aude prin noapte și bineînțelege al oștilor voiet din norduri pornite el vrea să răscale puteri obosite și în jură și urlă căși simte perirea și galben să face nu poate să doarmă nu-și află nici pace și tremură codru cu inima ruptă de spaimă se zbate cu vântul să luptă pognește și sună și urlă durerea căci vântul îl prinde și îl strânge de mijloctopindui puterea și codrul se doaie și îl biruie vântul răzând îl sugrumă și rupe vestmântul și părul îl zmulge și învâi îl aruncă un țipă trăsare pe deal și pe lungă grăbitele paseri cu voiet alargă și norii vin stoluri pe întindere alargă de spaimă s-ascunde părâul sub ghiată și regele codru din ultima viață suspină văzându-și pustiu și geme și cade pe spate și moare cu fruntea pe pieptul naturii și moare natura deja alea pădurii întoamna târziu sfârșitul poemului sfârșitul cărții balade și idile de George Koshbuck înregistrat de Cornel Nemeș în Rino Nevada Iulie 26 2019 această înregistrare este în domeniul public