 Så har vi tradition for at give ordet til en studerende, og det er for mig faktisk højtepunktet på i dag. Det er, at en af jer får lov til at fortælle om, hvordan det er gået. Og Jord har i selv peget på en gutte, der hedder Dennis Fristrup Simonsen. Jeg har mødt ham lige før, han virker til at være en frisk fyr. Og han hedder jo faktisk hant med og læge nu. Så skal vi ikke give Dennis en stor hånd, og så vil jeg mig om at komme her. Jeg tror, at det passer. Ja, allervørst et kæmpe stort tillykke til alle sammen. Tillykke til familier. Og pårørende, der også er her i dag. Derudover en stort tak for, at I, kandidaterne, har udvist mig i den tillid. Og den ære det også er, at skulle repræsentere jer i dag. Jeg husker tydeligt den allervørste dag på studiet. Jeg kan huske, hvordan jeg tog afsted til Aarhus Universitet, med sommerfugelige maven, begejstring, og en følelse af spænding og autonomodighed, som man næsten kun kan sammenligne med den, jeg havde dengang, jeg var barn og ventet på juleafden. Jeg husker tydeligt, hvordan alle vi nye medicin-studierne skulle pakke sammen i forhandlen til Starkladen, og hvordan vi indgående kiggede på hinanden, og at vi alle sammen lignede store spørgsmålstegn. Men også, at alle sammen så nærkelig lige så begejstret og spændte ud. Mens vi stod der, så blev dørene til Starkladen gang på gang åbnet, og en efter en blev vi nye medicin-studierne lukket ind. Jeg selv stod ret langt tilbage i køen, og tænkte og spekulerede som vanvilligt på, hvad der månge foregik bag de her lukkede dører. Det hele var omgivet en mystik, en slags optagelsesritual. Det er langt om længe blev lukket ind, bliver modtaget af hele flokken af tutorer, der alle var iførte operationsmasker og operationstøj, og der var kort øjeblik helt stille, og pludselig var der en der udbrudt. Og der brugte jeg til en jubel og en klappen gennem den hele sænden, og det var jo simpelthen en fantastisk modtagelse, som man som ny studierende fik. Man var nu født som medicin-studierende, og dermed optag i, hvad der skulle vise at være et helt særligt fællesskab. Allerede fra begyndelsen skulle der tillegnet et kæmpe pensum. I første omgang i anatomi, hvor man til nærmest vis skulle lære et helt yt sprog. Vi lært, hvad det vil sige og tager be. Vi fik også udleveret en såkald overspringsliste, der hurtigt kunne blive ens allerbedste vind. For det betyder, at dagen imellem måtte springe i sit par år eller fem år. Jeg sad jo ofte med at få nemmelsen af, at mit hovedet var ved at eksplodere, og samtidig indtryk af, at hvis der skulle proppes mere ny viden ind, så måtte der nødvendigvis være noget andet, der brød ud. Og så ventede jeg ellers bare på, at jeg skulle glemme, hvordan man børst og tænder, eller hvad skal tøj, eller noget eller andet. Og det skete så heldigvis ikke. Som medicin-studierende er der mange højst besøgnede de ting, som hurtigt bliver hver dag. Og man finder ud, at man adskiller sig stort set for alle andre typer af universit-studierne. Vi fik for eksempel en af de aller første dage, som led i vores anatomi-undervisning, udleveret en såkald knolekasse. Med skillettet er vist nok en inder. Jeg kan huske, hvordan jeg havde lidt af et forklaringsproblem. Første gang jeg havde besøgt min kæreste, som blev i psykologi, og hun spurgte til, hvad det var for en mærkelig kasse, jeg havde gemt under sengen. Og så stod jeg jo lidt, og svaret, så det eneste jeg egentlig kunne svare til det spørgsmål, nemlig, at det jo altså var de jordiske raster af en indisk kvinde. Og min kæreste blev fuldstændig lige blevet i hovedet. Og ja, men hun nåede hellervis ikke blev skrine væk, og vi var sammen den dag i dag. Jeg husker, at desuden en helt almindelig undsta morgen, hvor min læsemarkere i biochemierundervisningen mødte op, og skulle indtage ret stor mængder botka. Og jeg skulle tage blodprøve på ham. Alt sammen gjorde den allerstørste selvfølgelighed. Det tror jeg lige jo ikke, der sker jeg særligt mange andre steder. Udfordringer er der rigtig lappet på studiet. Både i form af det rent faglige som biochemie eller fysiologi, hvor vi på gang på gang har måtte sættes med oprejst panne og lærer stoffet. Jeg husker også møde med min allerførste patient på tredje semesters klinikophold, som er en helt ny kategorie af udfordringer. At få optaget min allerførste sønale skulle endelig vise at blive et større projekt. Patienten var en ældre her, der nogle år førinde havde fået en blodprøb i hjernen. Og derfor havde ekspressiv aphasi. Det vil sige, at han havde svært ved at finde ord, og dermed udtryk, hvorfor han i det hele taget var kommet i skadestuen. Kortsagt udfordringer fra dag 1. Jeg kan ikke huske hvilke problem han kom med, og jeg er heller ikke sikker på, at jeg sådan helt fandt ud af det dengang. Men heldigvis kan jeg så bruge den her erfaring, senere hen i arbejde med andre linepatienter. Man måske om de medicinstudierne, at de er udtalt passioneret og engageret i både studien og i fællesskabet omkring det. Og for at nævne nogle eksempler, så er der jo festforening nubilikus, der gør et enormt stort arbejde i fredag efter fredag, at arrangere fredagssparer, og derudover står for at afholde den årlige kapsalas. Det er kort sagt, at den har vanseret ølst og fedt med indbygget roture over universitetsøen. Kapsalasen er voldsomt populær, og sidst var der, hvis de omrejende er 30-35.000 tilskure, primært i form af studerende. Som vigtig tilføje, så skal det selvfølgelig navnesat medicin i år genvandt de gynne begge. Det kan vi lide lidt højt på i det næste år. Udover så kan man også se det her engagerement og fællesskab i den årlige medicinerravy, og alle de mange forskellige studenterforeninger. Der kan tilbyde noget foran hver smag. Jeg navner i flinke IMCC for de rejseløstende forening af danske lægestudierne, idrætsmedicinergruppen, Selvskab for Medicinske Studenterforskning, ja selv Country-medicinerne. Der mødes for at høre Country og Old School Bluegrass. Alle speciale og mere eleverindere er presenteret i studenterforeninger, og der bliver kort sagt gjort en hel masse, der bidrager til, at man som studerende føler sig velkommen og inkluderet i det her særlige fællesskab. Der har dessuden også her på det sidste 12. semester været en imponerende opvaktning for alle de nye kandidater. Til at hjælpe hinanden via en Facebook-gruppe med god råd til eksempelslæsningen, noder op en anden links til at repeterere stofet online. Det har været en virkelig stor hjælp, at vi har kunne finde støtte hos hinanden. Den slags samarbejde kan man kun glæde sig over, da det vidner om, hvilke gode kollegaer man som ny læge får. Ja, og nu står vi så her. Vi klarer det, og vi er nye uddannede læger, eller næsten. Det er om lidt. Vi står på tersken til resten af vores liv, og et uden tvivl spændende og fascinerende arbejdsliv. Det er i kulminationen på 6, 7, måske 8 års studieaktivitet og uden tvivl en kraftpræstation. Så der er noget at være stolt af. Især bliver jeg selvstolt, når jeg ser på de andre kandidater, og sammenligner mig med dem. For ærlig talet, så er der rigtig mange, jeg ser op til. Og jeg ved, at skulle man blive syge, så vil man være garanteret den allerbedste behandling fra deres side. Følesnærd, jeg står her i dag, er overvældende og syrealistisk. Det er faktisk svært at forholde sig til overgangene fra studerende til at have den nye identitet som læge. Jeg har i hvert fald selv nødt til at gænne sig i billederne fra dagen for MBS-examen igen og igen. For at overvise mig selv om, at den er god nok. Du er læge. Ja, der er så ufattelig mange, der fortjener en tak i dag. Tak til Aarhus Universitet, dekanen, studielederne og ikke mindst underviserne for at uddane os og levere de her fantastiske uddannelsesrammer. Tak til de andre kandidater for vendskaber, opbakning og for at have gjort studiet til en fornøjelse. Tak til familier, venner og kærester, der uden tvivl også har medvirket til, at vi står her i dag. Der har givet vis været tidspunkt, hvor især støtten for andre har båd os noget af vejen. Og det er derfor en prestation i sig selv, at have stået på siddelingen. Så derfor en stor tak på det. Vi er jo nogle af de første kandidater, der er uddannet på den nye studieordning. Og den nye studieordning har jo selv betydet, at praktik eller klinikophold på hospitalsevdelinger nu udgør en centraldel af kandidatstudiet. Og jeg er ikke tvivl om, at reformen her er et kvalitetsløft og en virkelig god beslutning. Men de børne sygte om, der nu lige følger med i overgangsperioden, men vi har i hvert fald, som studierende hele tiden kunne koppe det læste pensum direkte op på den kliniske virkelighed. Og jeg gjorde det mere lige til at tillegne sig af den nye viden og ikke mindst i praktiske færdighedet. De seneste par uger efter embedsexamen har givet en kærkom mulighed for eftertængsamhed. Der har jo for første gang i meget lang tid været et pustrum med plads til reflektion over den tid, der er forbi og den tid, der kommer. Det er jo sådan med livet som med musikken, at det er de indlagt små pauser, der i sidste ende er med til at afgrænse melodien, harmonierne og give det hele mening. Musik som et væld af toner uden pauser er bare støj, det vil sige uden mening. Og på samme måde er vi nødt til en gang, man må stoppe op og reflektere over, hvor vi har været og hvor vi er på vej hen, hvis livet eller for dens af skyld arbejdslivet skal give mening. I modsatfald risikerer vi at lige udspille sig henover hovedet på os, som et støjfyldt kæres uden mening. Som nye læger står vi over for at skulle arbejde i et præcet sundhedsvæsen. Vot mantra er mere sundhed for penge, hvilket igen betyder, at mere arbejde skal klare os på kortere tid end tidligere, og at alle må løbe lidt hurtigere for at følge med. Kortsagt er, at de små pauser er blevet fjernet, der stilles derfor i højre grad krav til os om at passe på os selv, ved aktivt at træde et skridt væk fra larmen, lukke arbejdslivet et hektiske støj ud, og derved vil være overblikket om mening. I forlængelse af den økonomiske tankegang effektiviseres der i sundhedsvæsenet på alle parameter, som kan opregnes, registreres og kvantificeres i tallet, ingen tid må spilles. Og på grund af lægemangen af det politiske vedtaget, vi som læger, ikke for alt for mig en betængningstid, før femårsrenten fjerner muligheden for at blive speciallæge i Danmark. Effektiviseringstrendensen og kapløvmetiden forplanter sig desuden ned igennem uddannelsen systemet, og for de kommende medicinsk systeme studerende i kraft af fremdræfsreformen, der også fjerner muligheden for at stoppe op og tage sig ind i de der nødvendige pauser. I Danmark har der tidligere eller har det at tilegne sig evner, både faglige, socialt og kulturelt karakter, og dermed blive et helt eller danne menneske, hver en integreret del er det at blive uddannet, som læger at blive vores arbejdsliv en evig dannelsesrejse, og vores uddannelse oppøver i princippet aldrig. I mødet med patienten er det udåret i rent medicinsk faglige i høj grad de andre allminne menneskelige evner, man benytter sig i. De ser evner til at tage tid af oparbejde. Det er derfor en skam, at de politiske bestrebelser på effektivisering og målrettighed efterlader mindre plads eller tid til dannelse i uddannelsen. Oret uddannelse uden ordet dannelse, efterlader altså kun ordet ud. Ud forstås om hurtig igennem, og så ud beskriver jo kort og godt netop i sentsen og problemet med fremdræfsreformen og femårsregnen. Men når det så er sagt, så glæder det mig altså også at se, at der er fra Aarhus Universitet siden i høj grad lækkes væk på dannelse og de allminne menneskelige evner i lageuddannelsen. Fra september fordåbler Aarhus Universitet optaget af medicinsk studierende på Q2, angivligt fordi der er drelt behov for kommunikativ evner og impetiv hos lagerne. Om få øjeblikket, skal vi aflægge det traditionel trilægeløfte, og det er det her tidspunkt. Den officielle overgang fra studierende til læger, som vi gennem hele studiet har arbejdet hen i mod. Lægeløftet er et ritual, der kan først tilbage til grundlæggeren af den vestlige medicin, Hippocrates. Og navnet i sig selv er jo nok til at indusere en viss erfrygter og udmyghed over forfadet. Ritualet markerer også en af de der forumtale pauser, og der er rigtig god grund til at lette op. Nyd og øjeblikket har givet sig selv et klap på skulderen. Det var ikke længe før vi udlever den drøm, vi har gået med i snart mange år. Den drøm, der har været drivkraften, når vi har læst os igennem hyllemeter i viden. På den anden side lægeløftet venter arbejdet i, og det tror jeg godt sige, det allermest spændende fældt i hele verden. Meget få begivenheder i vores liv får lige så stor betydning som dagen i dag. Og dessuden er vi jo utroligt privilegerede og kommer ikke til at gå arbejdsnøs lige forløg. I arbejde kommer vi til at fortraget, det er sikkert. Men hvis vi blot husker hinanden på ind i mellem at tage i pusterum, og på den måde passe på hinanden og bevarm mening, så skal det helt sikkert nok gå allesammen. Jeg glæder mig i hvert fald helt vildt. Til sidst ved runaten var jeg endnu engang, og så giver jeg et kæmpe tilløge, ønsker et fantastisk og meningsfulde arbejdsliv, og der er jeg udover med ordene af Filosofensønk. Jeg går kort og godt indfang med det, jeg her i talen har prøvet at sige, nemlig at livet leves forlens, men forstås baglens. Tak.