 Em tot sabeu, avui és la primera classe del que he contat amb la meva sosa. I volem reunir-nos uns quants excel·lumnes actuals, i també els actuals, per a empobres per a un altre projecte, donar-te les gràcies pel teu mestre. Per a les teves classes. I com que sé que no t'agrada que fem aquestes coses, és la gràcies. Molt bé. Doncs aviam, jo el que volia fer avui, que no era cap insisteixo res que d'això, era... Intentem donar sentit al conjunt de classes que he fet, perquè aquí, evidentment, els consumidors, pels quals parlo, són els que han estat, estan fent el curs, sobre el per què estudiar episodis com els de la guerra fred en profunditat. A mi em sembla que aquest temen d'anàlisi són necessaris, no solamente per entendre millor uns esdeveniments contuals, sinó per intentar de trobar pel de sota, pel de sota comparar-los els elements comuns que ens permeten descobrir corrents profuns que aquests esdeveniments van lligats. Jo diria que la primera cosa en què voldria situar això, perquè si no no s'entendem bé, és que el període aquest que estudiavem el 1945, fins més o menys ara, és un període que respon a dos corrents, a dos períodes diferents. I a mi em sembla que justament si hi ha una cosa important és captar aquest canvi. Vull dir, hi ha un primer període, un primer gran corrent, que un podria dir que comença 30 anys abans amb el triomf de la revolució votserica rússia, i que acaba efectivament del tot el 1989, amb la liquidació de l'àrea del socialisme realment que existia en el grup oriental i de la plàpina sovieta, que poc després, i després hi ha un altre corrent que comença abans que s'acabi aquest, perquè les coses no passen d'aquesta manera subtada, és veritat que un senenès dormia a la lata antiga i es despertés el primer dia de la dada mitjana, que comença abans, que comença mitjant dels anys 70, i que dura fins ara i en castem encara plena menys fixada. I a mi em sembla que percebre aquest canvi fonamental que es produeix en aquests anys és una cosa molt important justament en aquests moments. Quan es parla de lliçons de la història, es comença amb l'horror de fer comparacions simplistes i inútils, perquè no hi ha dos moments sobre les circumstàncies històriques iguals. És el mateix que dèiem que d'Albert que respecta les lleis de l'economia, que de vegades s'ho tenia, que només tenia en valor general aquelles que referien a trivialitats de sentit comú, la llei de Greixa, la mala moneda espulsa, la bona moneda al mercat Pali, això és una trivialitat lògica d'aquelles que tal. Amb les lleis de la història passa una mica el mateix, però el que està clar en el terreny de la història és que entre aquelles percepcions de sentit comú que per la seva validesa universal podria el considerar com a lleis, figura lloc destacat la que cap event social no s'aconsegueixen ser lluita. Una mena de lluita que només pot tenir èxit quan es basa en l'existència d'una consciència col·lectiva. I a mi em sembla que si per alguna cosa serveix aquesta cosa que és l'estudi de la història, és justament per ajudar a crear aquesta mena de consciència que fa falta. Això, la idea de fer un curs sobre aspects diversos de la Guerra Freda per analitzar-vos críticament, etcètera, en realitat era una idea que la voluntat que tenia era la voluntat d'intentar situar-se en aquesta mena, si voleu, d'ar, més ampli per plantejar-se aquesta mena de problemes, de problemes en profunditat. Era només i senzillament això, no era cap altra cosa. Si no volem fer cap producte, encara que sigui molt abans de l'hora que havíem aconseguit, com que la feina que havíem de fer ja l'hem fet, tot el que em toca és plegar la classe, però plegar només la classe, és a dir, sento molt que no em jovi-lo de res. Jo ara mal matí faré la mateixa feina que estic fent, l'únic que no tinc més a fer la classe, que és el del lluny que ve. Això no és gaire problema, però sigui treballant igual, i us asseguro que em segueixen emprenyant perquè segueixi treballant considerablement, i penso seguir fent coses, que no passa res, i no tant no veig que sigui cap motiu de celebració, ni de lamentació que s'acabi això. I a la mesura que pugui ajudar-ne alguna cosa, el que pugui fer és el que ho seguiré fent, de manera que són últim dia, no sé què, és l'últim dia de no-re. No passa res. D'acord? Doncs ja he acabat. Molt avanç de l'hora que em tocava, però sí, home.