 Veig algunes cares noves. Moltes gràcies per haver vingut també de diferents ciutats a la sessió d'aquesta tarda. Tant i com comentava en Jordi a la sessió d'aquest matí, a l'euroam, el que intentem és treballar sobre el passat recent. I ho fem des de dues òptiques, des de l'òptica Històrica, que evidentment ens dona aquesta base científica per entendre què ha passat als últims anys. També tenim una transfocament, que és abordar aquesta temàtica de la memòria històrica des del punt de vista precisament de la memòria. Com recordem els aconteixements històrics passats, com els celebrem, com els conmemorem, com els expliquem a les generacions més joves i estic seguda que els dos ponents de la sessió d'aquesta tarda abordaran aquests dos temes amb tot detall. És un plaer tenir aquí a dos dels principals experts sobre els bombardejos i les seves conseqüències a Barcelona i Catalunya i en Regne Unit Londres. Donem la paraula en primer lloc el doctor Gabriel Moschenka, interessat en l'experiència bèlica de la Segona Guerra Mundial, el clau, evidentment, un projecte sobre refugis aeris i tota una recerca sobre nens i material cultural violent. És autor de diferents articles sobre l'arcologia, temes com la memòria, l'educació, les restes humanes i la recerca ètnica. Gabriel Moschenka, la paraula és teva en aquest moment. Recerca ètica, que és un camp totalment diferent. Em poden sentir bé, eh? Sí, surto bé, molt bé. Doncs moltíssimes gràcies per haver-me convidat a parlar aquí i també per renovar la meva connexió entre els meus estudis sobre l'Hombres i els estudis dels efectes de la Guerra a Barcelona. L'Hombres avui en dia està formada, en molts aspectes, pel llegat dels mesos, dels bombardejos, de les forces aèries alemanes que van devastar. Cases, negocis, van assassinar milers de persones i que es va conèixer com el blitz o l'atac. Aquests impactes es poden apreciar en els espais físics de la ciutat, en el que s'ha perdut, en el que s'ha construït per omplir aquests espais, per omplir aquests espais, traces de la infraestructura de la guerra i les absències que hi queden. Es poden veure també en l'especte econòmic de la ciutat amb la caiguda de l'Hombres com a centre mundial de fabricació i com a port global. Els impactes de l'atac també es recenten amb la demografia lundinenka, on les comunitats d'Aistèndia i altres zones més pobres van ser empanyades a viure a ESEX i a Kent, sense contemplar la importància social o els vincles familiars. I aquí, culturament, en el llenguatge que nosaltres fem servir per respondre als atacs terroristes i als fragment de la identitat col·lectiva partuda dels lundinecs. Què va ser aquest atac sobre l'Hombres? Doncs en termes generals s'aplica a un període que va des del 7 de setembre de 1940 al 10 11 de maig 1941. Va començar amb dos mejos pràcticament d'atacs aéris implacables, la majoria d'ells durant la primera setmana i de nit. Més de 20.000 víctimes a l'Hombres i el nombre de ferits multiplicat per 6 o 7 cops. Aquesta va ser una fracció molt petita del nombre total de víctimes per tona, però els d'Àngela propietat van ser més grans del previst, més d'un milió de cases d'anyades o destruïdes a l'Hombres. I, alhora, les pèrdues alemanes a la regió van ser de 2.000 avions i 3.000 aviadors. El Blitz va començar com a resultat d'una decisió estratègica per part de l'exèrcit militar d'aïuñar-se dels atacs a la infraestructura de les forces aéries amb l'objectiu d'una superioritat aèria que permetria una inversió per mar. Cap atacs nocturns als centres industrials del Regne Unit. Va acabar 8 mesos després, quan tota l'atenció militar alemana es va portar cap a les preparacions per la inversió de l'Unió Soviètica. Els atacs aéries sobre l'Hombres van causar un nombre molt elevat de víctimes i els edificis més representatius de l'Hombres fins i tot el Parlament. A l'hora, les pèrdues del Luftwaffe, davant dels avions nocturns britànics, havien començat a augmentar el principi de la campanya. Les pèrdues havien estat lleugera res comparable a les pèrdues britàniques durant les campanyes dels bombardejos estratègics després de la guerra. És interessant veure, donant l'atac a l'Hombres, comparar les expectatives ja fossin de la població, els planificadors o tots dos davant de la realitat. Aquest efecte de bastador anticipat de l'aviació va estar sense precedents. Va estar substituït amb un atac d'arregatac. Per mi em va la indústria, la població i la nació i empènyala cap a una lenta rendició. El nombre de víctimes esperats a l'Hombres, que va arribar fins a un milió de persones, mai es va produir, però el nombre de sense sostre, conseqüència dels bombardejos, no va ser ni anticipat ni planificat. La crisi de salut mental en què la població acabaria arribant a histèria col·lectiva va quedar absent. I la població va demostrar ser altament resilient. En lloc de la desintegració de la població i de la societat i una histèria massa vam veure el creixement del paper de l'Estat i el seu paper en la vida dels habitants lundinencs fins a l'actualitat. No val la pena considerar en què es basaven aquestes expectatives tan pessimistes. En fact, provenien de l'experiència lundinenca dels bombardejos durant la Primera Guerra Mundial i fins a quin punt el conflicte planejava sobre les consciències britàniques, com el gasverí en contra dels civils, un arma molt inefectiva contra la població urbana. Podem veure també la doctrina del poder aeri desenvolupada a Itàlia, als Estats Units i altres països, reivindicant la capacitat dels atacs dels avions bombarders. A Gran Bretanya, aquestes prediccions tan pessimistes es deuen en part amb una actitud hostil i despectiva, cap a la classe treballadora i les comunitats d'immigrants i la seva probable resilència davant de la guerra. Per exemple, aquestes poblacions exhibien una mentalitat d'anar al refugi soterrani. És durant la guerra i sortint només molt més tard portant el col·lapse de l'economia. Això no es va materialitzar ni tampoc es van materialitzar la construcció d'aquests refugis soterrani. Les pors de Londres i dels lundinencs estaven basades en les gissons d'Espanya i de Xina, als anys 30 i de Barcelona en concret. He visitat Barcelona i els seus refugis antiaeris i el seu sorprenent interior i la seva història fa que l'absència d'aquests refugis soterrani a Londres sigui encara més remarcable. Els debats a Gran Bretanya sobre els mèrits i les fableixes de la construcció dels refugis antiaeris a prova de bombes va estar sota la influència de l'experiència dels científics i ingeniers britànics a Barcelona. He vist seguidors d'aquests refugis antiaeris que s'han descrit com refugis estil Barcelona relacionat, potser i de manera injusta, amb l'esquerra política, tant a Gran Bretanya com a Londres en concret. Però això ho podrem parlar més endavant durant el debat, potser. Aquest atac va arribar a Londres amb una violència arbitràriament impersonal, semblant a la d'una catàstrofe natural. Un terratrèmol, oraca, que tornava dia a dia, nit a nit, m'invan la capacitat dels serveis de rescat i de resistència d'una població cada vegada més cansada. A mi m'interessa la població civil i la seva experiència del Blitz, però és massa variada. Per tant, podríem pensar en una família, una parella, la seva filla, que viu en Londres quan esclata l'atac. Aquí els tenim. El pare treballa en una fàbrica de components d'artilleria i els vespres s'entrenen com a bomber voluntari. Com van fer molts, la mare treballa en una fàbrica de roba on fabricen uniformes militars. Els dos pares veuen que augmenta la quantitat de feina i guanya més diners. I això és freqüent en aquestes poblacions al principi de la guerra. La filla va a l'escola fins a principis de 1940, quan és evacuada al poble de Devon. No està contenta i dos mesos després els pares la porten de nou a Londres com van fer centenars de milers de pares. L'escola es tanca, s' evacua la majoria d'estudiants, això és freqüent també, i moltes escoles van reobrint progressivament una classe petita després una altra, sovint basant-se en la construcció de refugis antiaeris a les escoles per poder acollir aquest gran nombre d'estudiants. La família viu amb un edifici de petits apartaments i no tenen jardí. El refugi soterrani antiaeri està fet d'un sostre de formigors sense finestres, insalupra, incòmoda, i la qualitat del ciment és tan dolenta que probablement es desintegraria si caigués una bomba a prop. Aquest és el refugi que va ser requerat fa 6 anys. 7 de setembre 1940, començant els primers atacs aéris sobre Londres. De dia hi arriben els mois causant incendis i d'anys a la indústria naviera i portuària. Centenars de víctimes la mateixa nit tornen les bombes. Tornem a la nostra família imaginària. L'endemà el pare va treballar esgotat després de passar tota la nit buscant supervivents després de passar tot el dia treballant. La mare i la filla no dormen, ja que els refugis no estan dissenyats per dormir. Amb banks de fusta incòmodes, difícil dormir amb el soroll de les bombes, de les armes antiantieria i els motors dels bombards de Jusalemans. La mare va treballar coberta de pols, pels carrers coberts de pols i de vidre. I experimenta el que cada vegada és més freqüent. Un sentiment d'estada s'orientada, ja que els edificis i les referències desapareixen de la nit al dia. Ellos ja menquen quan arriba a la feina trobar els seus amics i amigues i el compartir les anècdotes dels atacs aeris i de la nit. La filla, mentre estan, explora els carrers bombardejats, com fan sempre els nens. El llarg de la nit, el llarg de l'atac i de les sirenes i les bombes, la mare ha mantingut la calma i ella també, si la seva mare no hagués mantingut la calma, ella probablement hauria experimentat aquest atac com una cosa traumàtica. És una experiència freqüent entre els nens pel que fa als seus pares durant l'atac. Veu que cada vegada hi ha més gent que porta la màscara de gas. Li exigis que la porti, tots els nens han de portar la màscara de gas a l'escola, però els sedurs no estan obligats. El govern ho veu també i comença a registrar el percentatge de la població que porta la màscara de gas com a un indicador de la moral civil. Com tots els nens en zones de guerra, i aquesta és una imatge contemporània, la nena col·lecciona fragments de carcasses i bombes entre les restes del carrer. Un fragment d'autor d'un avió marcat amb números pot intercanviar-ho amb els seus amics per un grapat de metralla, algunes bales, caramels, un còmic, forma part de les seves divises, dels joves. Al llarg de la setmana següent, la família passa més nit al refugi anti-aere preparant una bossa amb mantes, té, entre pans i una maleta amb documents valuosos importants. Els pares no dormen de nit i estan cada vegada més esgotats. També ho estan els veïns, els companys i les organitzacions de defensa civil. En aquest moment, pràcticament un milió i mig de persones de tot el Regne Unit són guardians voluntaris i dediquen temps als serveis de rescat, pumbers, missatgeria, etc. La bomba a terra al mig del carrer d'aquesta família imaginària, un dipòsit d'explosius llançada en paracaigudes, dissenyada com a mina guiada. No explota de manera immediata i la família amb un miler de veïns són evacuats de les seves llars de nit i abans, en cap a l'església, on se'l s'hi dona té. La bomba explota després, matant dos soldats que estan treballant per desactivar-la i destruïm pràcticament tot el bloc, a l'efici de blocs, perdó. La família es queda sense sostre. L'endemà els pares tornen a treballar. No es poden permetre perdre la seva font d'ingressos. La guerra, per tant, l'economia de guerra no es veu afectada pel fet que estiguin sense hiar. El vespre comença a anar al procés burocràtic de registrar la pèrdua de hiar i pertinences, trobant allotjament temporal en una zona ja molt poblada de treballadors i refugiats. La família passa de la cultura l'esfer, els rodiments de l'estat del vanestar. Tali, com documenten historiadors de l'època, com Titmus, Ferguson i fitgeral, històries oficials de la Segona Guerra Mundial. Una lectura que us recomano. El govern ha pilat centenars de milers de tauts i no ha anticipat aquest gran nombre de sense sostre, ni tampoc els seus impactes negatius. S'han de prendre ràpid i en un procés de generar innovacions progressives en assistència social, assistència públic, i organitzar el vanestar de la post-guerra. Doncs si una en Bretanya no volia renunciar en parell de dies, i la família torna a estar junta amb els copons distribuïts pels voluntaris. Com moltes de les víctimes més afortunades del Blitz han perdut poc, perquè és que partien de molt poc. Quan arriben els bombardejos més intensius de Londres amb una pausa en maig de 1941, part de la ciutat estan ruines, cremada, destruïda. 20.000 víctimes mortes i moltíssims ferits. Ens preguntem per què hi ha una part de la fàbrica de la guerra que encara està per resoldre. La tecnologia militar a Alemanya estava millor preparada que les bombes tàctiques i estratègiques i els comandants no tenien una estratègia quarent per aquesta ofensiva. Els planificadors de la preguerra s'havien centrat, sobretot, amb una manassa més barroca, amb gasverí, que el foc de les bombes de l'explosió sona i això que havien après de Barcelona, i els científics i experts van ser etiquetats de comunistes i descartats. Gran Bretanya, durant la Segona Guerra Mundial, va gaudir d'un dels sistemes més efectius de supervisió del públic influint en les seves idees, accions i opinions. Els fonaments de la mitologia, de l'atac de Londres, com a època de resiliència col·lectiva i igualtat alegre, es va establir quan l'UFWA feia encara deixar a caure que la seva esbomba ja aquesta mitologia continua fins a dia d'avui, com a part de l'editat cultural de Bretanya, com a expressió que m'encanta. La mitologia no ho és tot. Aquesta família que acabo d'imaginar és una malgama de tres de les famílies dels meus avis que van viure a Londres de nens i com a adults joves. Vaig arribar al Blitz de Londres com a arqueòleg i es pot aprendre molt del que es pot trobar per sota de la superfície, les restes dels refugis dels parcs públics on fins i tot les bombes es van convertir en una excusa d'ingèneria social. Per sota dels carrers de Londres soterrat amb la sorra de la costa d'ESX, traces de centenars de milers de refugis antiaeris que s'estan robant en jardins i sotans de la capital. També tenim les bombes que no van explotar i la carcassa esperant recuperar vida. Les bombes que no van explotar no sabien que la guerra havia acabat. Quan una bomba es desenterra donant una construcció a Londres sembla que surt un petit moment de l'atac de Londres com un eco d'una performance. Els residents són evacuats de les seves cases en refugis temporals, a les agressis i centres comunitaris, amb mantes i té i galetes. Homes especialitzats treballen per desbantar les bombes, retirant els fusos i els explosius, fent servir mètodes i eines que van aprendre el 1940. Estan quedant els carrers, es canvia el sentit dels trens i estan quedant els aeroports i per un parell d'hores continua el Blitz de Londres. Gràcies. Moltíssimes gràcies, Gabriel, per la teva amable presentació. Canviarem de cadira. I ara continuarem amb Ramon Arnava, la seva presentació. Ramon és professor d'història contemporània a la Universitat Rovira i Virgil i de Tarragona. I és també membre del grup de recerca i soca, que vol dir ideologies i societat en la Catalunya contemporània. I també és el director del centre d'interpretació de l'aviació republicana Ciarga. Us convidem a visitar-ho si veniu a Catalunya. I liderat també. Vajos projectes d'investigació amb la Guerra Civil Espanyola, bombardejos aeris i diferents sistemes. Per tant, tens la paraula. Moltes gràcies per convidar-me a poder participar i explicar una mica la tasca historiogràfica que hem fet sobre els bombardejos a Catalunya. Hi ha algunes qüestions que abans d'entrar pròpiament al tema bombardejos és el que va passar. La primera qüestió és que la Guerra Civil Espanyola va ser una guerra internacional. I va ser una guerra internacional per dos motius, perquè hi havia un combat entre la democràcia i el feixisme, cantecedia la Segona Guerra Mundial, i perquè la participació estrenjera va ser decisiva per decantar la guerra a una banda o una altra. Com vostè saben, l'alemanya nazi i l'italia feixista van donar suport a Franco, mentre la Unió Soviètica d'Estalin, en aquests moments, va donar suport al Govern Republicà. I aquest context internacional també m'ha marcat per dues qüestions. Després de la Primera Guerra Mundial i sobretot durant la dècada dels anys 20, es plantejen dos conceptes de guerra nous que tindran la seva aplicació precisament per primera vegada la Guerra Civil Espanyola. Un és el concepte de guerra total d'un general alemany que plantejava que les futures guerres ja no serien una guerra al front, entre dos exèrcits, sinó que quan un país entrava en guerra, tot el país estava sumès a la guerra. I per altra banda, un general italian, en aquest cas, Duet, va plantejar el tema de la Guerra de l'Aire i com el domini de l'Aire seria definitiu en les properes guerres que vinguessin després de la Primera Guerra Mundial. Totes dues teòries es van poder dur a la pràctica per primera vegada a la Guerra Civil Espanyola. I això va ser possible perquè els avanços en l'euronàptica militar van permetre generar una nova arma de guerra, que és l'arma de l'aviació, i que a partir de la Guerra Civil Espanyola decidirà totes les guerres fins avui. És a dir, l'arma decisiva per guanyar una guerra per posar de millors avions, de millors avions de casa, de bombardeig, dels moderns que hi ha actualment, que significa poder controlar l'aire. Aquesta qüestió es va començar a posar en pràctica durant la Guerra Civil Espanyola quan els franquistes van disposar de dos tipus d'aviacions, una que estava cantonada a la península i que la seva emissió principal era ajudar al front a les tropes d'infanteria, i una altra que va estar estacionada a les balears i que la seva emissió era atacar la rearaguarda republicana. En canvi, el govern republicà només va comptar amb una aviació i que constantment va haver d'estar dedicada al front i no atacar la rearaguarda franquista en aquest cas. Per tant, es trobem en una situació que, després d'uns primers temps d'empat, acaba de cantar-se definitivament com veurem del costat dels franquistes o dels fascistes. Bé, pel que a nosaltres ens interessa, la primera aviació que es estableix a Espanya amb missions ja bèlgiques pròpiament, després de les primeres dotacions de la legió còndor pel traspàs de tropes d'Àfrica a la península, és l'aviació de la Gionària Italiana, el SAU IS-81, que ajuda a anar a Franca a mantenir Mallorca amb mans dels franquistes. I, per tant, a partir d'aquell moment, l'aviació estacionada a Mallorca es convertirà en l'aviació que atacarà constantment, no solamente a Catalunya, sinó a tota la Mediterrània republicana. Quan nosaltres fem un balanç, i aquestes són les darreres dades que nosaltres disposem de la recerca, bé, ens adonem que tot i que els dos van, dels van tenir una ajuda internacional, el desequilibri és molt important. Itàlia i Alemanya van aportar 1.552 avions, cases i bombarders, al Franco, mentre que la Unió Soviètica em va aportar 657. El total d'avions que van disposar durant tota la guerra va ser de 1.590 avions, és a dir, pràcticament tots sedits per França, a part d'operitària alemanya. En canvi, el govern republicà, a part de que va construir també alguns avions, va poder comptar en total 1.117 avions. Per tant, l'ajuda internacional serà decisiva per guanyar la Batalla de l'Aire i la Batalla de l'Aire és decisiva per guanyar la Guerra Civil Espanyola. La primera demostració de lo que seria la guerra contra l'arrer a guarda es dona al nord, al país basc, quan complint les amenaces del General Mola que seria arrasada quan se vol resistència, doncs l'aviació italiana i l'aviació alemanya arrasen primer Durango i després Guernica, que és la que coneixem, però en realitat la primera ciutat arrasada va ser Durango. Bé, quina era, per tant, la situació de Catalunya? La situació de Catalunya és que es trobava, doncs, a 250 quilòmetres de Mallorca, a una hora i mitja de vol dels avions que podien sortir de Mallorca, i, per tant, no sols demanar Catalunya, si tot el que m'he dit tota l'acosta mediterrània estava a disposició de l'aviació feixista que hi havia a les Balears, que en realitat va complir la funció d'un port avions, des del qual despegaven els avions que havien d'atacar, l'arrereguarda amb objectius des del Mèria, a València, Tarragona o Barcelona, doncs situades precisament a l'acosta. Clar, això dificultava enormement les tasques de defensa. 360 quilòmetres d'extensió, de litoral català eren molt difícils de protegir, i això va implicar un enorme esforç per part de les autoritats militàries civils a Catalunya per intentar instalar els primers sistemes de defensa antiaèria, que fonamentalment eren sistemes que intentaven detectar els avions enemics, tenint en compte que no existia el radar en aquests moments, i, per tant, això era molt difícil. En qualsevol cas, Catalunya va desplegar un sistema molt eficaç, un doble sistema de defensa antiaèria molt eficaç, fonamentalment en la defensa activa i la defensa passiva. La defensa activa estava amb mans de l'exèrcit i s'havia d'encarregar d'intentar evitar que els avions enemics bombardejessin l'arrereguarda. I la defensa passiva, amb mans de l'administració civil, havia de procurar protegir els habitants d'aquestes ciutats bombardejades. Per tant, era una doble línia de defensa, que, com a última instància, tenia a protegir l'arrereguarda republicana. En aquest context, Barcelona es convertirà molt aviat en la veritable capital de la República Espanyola. És el centre industrial de la República, sobretot a partir de cacau al país basc. És el lloc per on arriben les poques ajudes internacionals que arregla la República a través de França i a través dels ports catalans. I, a més a més, a partir del mes de novembre de 1937, a Catalunya hi haurà els tres governs legítims de l'estat espanyol, que és el govern de la República, el govern català i el govern basc. Per tant, Barcelona i Catalunya es converteixen en un objectiu fonamental de l'aviació franquista. De totes maneres, els primers bombardeix sobre Catalunya no seran realitzats per l'aviació, sinó que seran realitzats des del mar. Ja sigui pels creuers o bé, ja sigui per als submarins italians que també assajaven la costa. Quin era l'objectiu d'aquests atacs marítins? Fundamentalment, intentar aturar la navegació i, per tant, la possibilitat d'assistència internacional d'armes, aliments que viures a Catalunya i bloquejar el funcionament ordinari de la zona de la costa, que era la més densament poblada i la més activa des del punt de vista de l'activitat econòmica. De totes maneres, el primer atac que tenim dirigit contra la costa catalana serà contra la ciutat, el poble de Roses, el nord de la península i després progressivament els diferents ports, fins arribar a Tarragona, seran atacats o bombardejats. Un dels atacs que tindrà més conseqüències serà precisament el que el 13 de febrer de 1937 realitzarà el creuer italià Eugeni Savoia, que tenen aquí les seves imatges, i que va ser el primer atac que va causar víctimes a la ciutat de Barcelona i pràcticament a Catalunya. Dibut morts i dibut ferits en un atac que va ser indiscriminat sobre la ciutat de Barcelona, tal com marquen les ordres que tenien els responsables d'aquest vaixell. De totes maneres, aviat aquesta campanya d'atac marítim contra Catalunya va ser substituïda pels atacs aeris. I els primers que van rebre els atacs aeris va ser finals de 1936, també a la costa catalana, a la zona del nord, col·lera, per bo, llançar, etc. tant pels seus ports com les estacions de ferrocarril que tenien. I el segon atac important en morts, del que hem comentat abans, va ser el del 23 de febrer, també en aquest cas de 1937, quan la Legió Condor va bombardejar flics, la indústria electroquímica, però que moltes de les bombes van caure a sobre de la població de flics. Si en un principi els protagonistes havien estat els primers avions Savoia S-81, italiens que havien arribat a Mallorca, a partir del maig de 1937, arriben a Mallorca els aeroplans, els hidroavions Henkel 59, de la Legió Condor, que tindran una actuació decisiva, no tant en el nombre de víctimes que causaran a Catalunya, però sí en la destrucció material de ports, ferrocarril, estacions, fàbriques, etc. En aquest sentit cal dir que, junts amb l'arribada dels hidroavions Henkel 59, arribaran també a Mallorca, els Savoia S-79, que en aquells moments era el bombarder més potent que hi havia a Europa, més capacitat de destrucció, de transportar tones de bombes, i que era una veritable fortalesa amb volant, volant, perdó, que era molt difícil de poder abatre. Per tant, podem dir que a partir del maig de 1937, veritablement, Catalunya té un nou front de guerra, un front no declarat, que és el front de l'ES, el front que enfronta l'aviació legionària i l'aviació de la Legió Condor de les Balears amb les defenses republicanes de tot el Mediterrani i també de la costa republicana. I a partir d'aquest moment es dispararan les mesures de defensa passiva i de defensa activa per part del govern de la Generalitat, de molts ajuntaments, i, com en el cas de la construcció de refugis, per part de molts veïns, que fins aquell moment no eren prou conscients, en molts casos, del perill que podia suportar aquell nou tipus de guerra que no s'havia vist pràcticament enlloc. En aquest aspecte va ser decisiva l'arribada al comandament del general Bellardi, que també ha sortit abans, d'aquestes eleccions italianes a les Balears, però el que va ser fonamental va ser els serveis d'espionatge franquistes, que des de l'interior de Catalunya informaven de quins eren els objectius que s'havien de bombardejar, des de fàbriques, estacions de ferrocarril, sistemes de defensa, etcètera, etcètera. De manera que aquests avions, quan sortien de Mallorca, tenien uns objectius prefixats. La majoria d'ells situats en ciutats. I, amb les sistemes de precisió que hi havia en aquests moments, una bomba sobre una ciutat podia caure sobre la fàbrica que es volia tombar, o sobre una plaça, o sobre una escola, o sobre un hospital. Evidentment, això era impapinable. Però, a més a més, dels objectius militars fixats per l'espionatge, per la quinta columna, hi va haver atacs clarament contra la població civil. Tenim documentats uns quants. És a dir, que atacs dirigits a causar danys a la població civil per tal de desmoralitzar l'arrereguarda republicana. No solsament bombardeig, sinó també matrallaments, a baix alçada, doncs per intentar fer el màxim nombre de víctimes. Ni va haver a Barcelona, ni va haver a Tarragona, ni va haver a Reus, ni va haver a Pelleyda, ni va haver a Tarragona, Tortosa, Figueres, Granullers, etcètera. És a dir, moltes de les ciutats catalanes van tenir atacs sobre. El primer que tenim documentat és de l'1 d'octubre de 1937, quan, després de bombardejar la ciutat, els avions van baixar a poc alçada i van matrallar el passeig nacional de Barcelona, agafant els veïns que hi havia pels carrers en aquests moments, i aquesta mateixa acció es va repetir cap de poc temps a Tarragona, després a Reus, i, finalment, també hi havia la nova il·legió, aquest tipus d'accions. A partir de la primavera i l'estiu de 1937, els bombardejos comencen a incidir de forma important a les comarques de Tarragona i a les terres de l'Ebre, que fins aquell moment havien quedat, excepte flics, una mica al marge, però ara hi ha tot aquestes comarques, sobretot les comarques literals, començaran a patir els bombardejos, especialment les ciutats de Tortosa, de Tarragona i de Reus. Però també, paral·lelament, els bombardejos al nord del país, a tota la província, les comarques literals de la província de Girona, que també patiran bombardejos durant la primavera i l'estiu de 1937. Durant la tardor de 1937, els atacs van augmentant d'intensitat, encara no arribaran els nivells de l'any 1938, però cada vegada l'aviació italiana, sobretot actuant de dia i l'el·legió Condor, els cidroavions actuant de nit, es veuen més en cor d'atacar, no justament ja pròpiament el litoral, sinó inclús d'atacar algunes ciutats, algunes llocs estratègics situats en el prelitoral. Però, a l'any 37, els objectius principals continuen estant o bé en la línia ferroviària que segueix la costa en hora surt de Catalunya, o bé en els ports, que hi ha també en aquesta línia de costa. Però no el salsament Tarragona, el salsament Barcelona, sinó també la salsament Girona, sinó també Lleida. Sobretot, la ciutat de Lleida patirà bombardejos, en aquest cas està més a prop del front, els franquistes es van apropant a Catalunya i concretament el 2 de novembre de 1937, un brutal bombardeig sobre la ciutat de Lleida que afectarà un mercat, una escola, etcètera, causarà 250 morts, 500 ferits, i es van llançar 7 tones de bombes sobre la ciutat de Lleida. Serà un atac molt... amb una gran mortalitat, un gran nombre de ferits i de destrucció de cases de la ciutat. Però, possiblement, l'atac que desperta la polèmica internacional, l'atac que fa reaccionar, encara que sigui lleugerament, algunes de les potències de la no intervenció europea i que demostra clarament un dels objectius de l'aviació feixista sobre la ciutat de Barcelona és l'atac de l'1 de gener de 1938 sobre la ciutat de Barcelona, que provoca 60 morts i 600 persones ferides, però sobretot el del 30 de gener de 1938 quan dos atacs sucessius sobre el centre de la ciutat de Barcelona causen 216 morts i 50 d'aquests morts són nens que estaven refugiats a San Falim Neri, un temple religiós que acollia nens refugiats de tot l'estat espanyol. Aquest serà, diguéssim, un moment clau d'aquesta estratègia de tamorir l'arrer a guarda republicana. També, el mes de gener, Reus patirà, pràcticament, dia sí i dia no, els bombardejos franquistes, avança parlat d'un en concret on les cròniques diuen que recollien els cossos a palades, això és el que diuen els cossos de l'època referent, aquest bombardeig que va afectar la boca d'un refugi anti-aeri, però els dies 13, el dia 21, el dia 24, sobretot els bombardejos a Reus van causar 114 víctimes i 300 ferits, però Reus va ser un cas més, tarragona, mullets, sanfaliú de guixos, figueres, trem, puxardar, etcètera, etcètera. De totes maneres, la tàctica aquesta guerra des de l'aire va ser, diguem-ho així, aplicada de forma totalment sistemàtica, concentrada a partir de les ordres del propi Mussolini, que hi ha el telegrama de Mussolini, quan el 16 de març, per venjar una derrota de les tropes italianes al centre de la península, ordena atacar Barcelona de forma continuada, de manera que els sistemes de defensa activa i passiva no siguin capaços de reaccionar i la gent ja no sàpiga quan toquen les alarmes per entrar al refugi, per sortir, etcètera, etcètera. Aquests attacks, el 15 de març de 1938, en càrrec directe de Mussolini, es van produir 14 incursions aèries en 41 hores, que van causar un miler de víctimes mortals i més de 1.500 víctimes per a zones ferides. Era una demostració del que seran després als Rais aéris d'altres ciutats espanyoles i catalanes, o que amb més aciditat es produiran durant la Segona Guerra Mundial. En tot cas, quan es produeix el mes de març, aquest Rai sobre la ciutat de Barcelona, la ciutat de Barcelona portava ja 1.300 morts i milers de ferits entre la seva població civil i encara quedava un any per acabar la guerra. Bé, la primavera de 1938, els bombardejos continuen amb una gran intensitat i un altre dels bombardejos que culpirà a la població i culpirà a les potències internacionals serà el que afectarà a la ciutat de Granullers el 31 de març de 1938, quan es llancin prop de 5 tonnes de bombes, teòricament amb un objectiu econòmic però que acaben caient sobre la ciutat i que causen 230 morts una gran quantitat de ferits i que fan que la ciutat acceleri la construcció de refugis i del sistema de defensa. Bé, el bombardeja Sant Felipneri, el bombardejo sobre arreu, el bombardejo sobre Granullers, animen una mica el debat internacional sobre el bombardeig de les ciutats obertes. Se n'havia discutit a nivell internacional a la societat de les nacions el mes d'abril de 1937 i s'havia condemnat abans que comencessin aquests atacs tan intensius els atacs aéris sobre Barcelona, però això no havia tingut cap efectivitat. És cert que també el govern anglès i el govern americà i el govern francès i fins i tot el Baticà van demanar a Franco sobretot a partir de l'experiència la primera veda del 38 en el seu atac sobre les ciutats i és cert que fins i tot l'embeixador alemany que vivia a Salamanca però que havia estat parlant dels bombardejos de Barcelona va escriure dient que el que s'estava fent sobre Barcelona al final de la guerra tindria conseqüències molt negatives sobre Alemanya i sobre Itàlia perquè aquests atacs sobre la població civil eren inexplicables. Deia un alemany que havia bombardejat Quernica un mes abans però que començaven a veure les conseqüències que podia tenir la política internacional. En qualsevol cas comencen les denúncies, la premsa no tant per part dels governs, sinó a la premsa sobretot francesa i anglèsa d'aquests bombardejos sobre Catalunya i sobretot sobre la ciutat de Barcelona. Amb l'inici de la batalla de l'Ebre els bombardejos es desplacen una mica cap al sud de Catalunya cap a les terres de l'Ebre i cap al camp de Tarragona de manera que hi haurà ciutats que patiran especialment tortosa el 15 d'agost de 1938 rep 20 atacs aéreos al mateix dia es llencen 60 tonnes de bombes i la mateixa aviació italiana escriu que el cel anàmic s'ha fet de nit sota les nostres ales. Hamingway, que va estar i va veure aquest atac, va escriure, diu, d'amunt dels nostres caps, el cel al i sense núvols, flota a darrere, flota de bombarders, volaven amb estrépids sobre tortosa. Quan van deixar caure el subtat fragol de les seves càrregues, la petita ciutat a la vora de l'Ebre va desaparèixer en un creixent núvol de pols groga. La pols no va arribar a posar-se, ja que van acudir més bombarders i, finalment, va sorar com una boira groguenca sobre la vall de l'Ebre. Va ser un atac com el que s'havia produït a Barcelona en aquest cas sobre la ciutat de Tarragona. Bé, el que estem parlant ja ara és d'un enfrontament a la primavera estiu de 1938, on tots els efectius de l'aviació italiana i alemanya estan desplegats sobre Catalunya, els de les Balears, i Catalunya comença a tenir un sistema de defensa potent molt grat la manca de recursos. Catalunya es trobarà amb dos problemes, a la hora de construir una defensa activa i passiva, una de les problemes és que la ciutat de Tarragona no té cap protecció, i també amb una mínima protecció aèria, també arreus i sabadell per protegir Barcelona, Tarragona i arreus. Bé, aquesta qüestió de la defensa activa està en el front. No tenim avions perquè estiguin al darrere guarda, no tenim canons, estan al front on hi ha pocs. De fet, pràcticament només es protegeix la ciutat d'arreus, i la ciutat de Tarragona no té cap protecció. Bé, aquests atacs, que tal com hem dit, recorrueixen durant la batalla de l'Ebre, permetran o demostraran, amb unes dades que els donaré al final, que aquesta defensa antiaèria, malgrat que n'hem parlat tampoc, i aquesta defensa passiva, acaben salvant milers de vides humanes. Ja en parlarem. Bé, els atacs continuen amb l'estació de Sant Vicenç de Caldés, que rep al llarg de la guerra 121 atacs, que causen més d'un centenar de morts, com un exemple que quasi estrategi, que és una via de comunicació. L'última fase de la guerra és la que fa referència al bombardeig del port de Barcelona fonamentalment. El port de Barcelona es convertirà, a mesura que les tropes franquistes inicien la batalla de Catalunya, per dir-ho d'alguna manera, el port de Barcelona serà bombardejat constantment, tant pels italians, com pels alemanys, que incorporen uns avions que ara ja no venen de Mallorca, sinó que venen de la península, que són els Heinkels 51. Bé, un bombardeig sobre Tarragona. I en el final de la guerra, a mesura que les tropes es van retirant, el bombardeig sobre les columnes de refugiats que afugen per la carretera, en aquest cas és unes imatges de Robert Capa, que va coincidir el 15 de gener de 1939, en un atac dels més xermits alemanys sobre una columna de refugiats al seu pas entre Tarragona i Barcelona. A mesura que el front va avançant, evidentment la ciutat següent que li tocarà rebre un bon nombre de bombes i de destrucció va ser la ciutat de Figueres. Bé, com es van organitzar, i això se'n parlarà després, per tant jo simplement farem comentari, com es va organitzar la defensa de Catalunya, la defensa de Barcelona, la defensa de Tarragona, etcètera, etcètera. Fundamentalment amb dos potes, ja ho hem dit abans, defensa activa a càrrec de l'exèrcit, a través de la DECA, defensa especial contra aeronauts, artilleria i aviació, intentant neutralitzar els atacs d'enemics i defensa passiva protegir la població en cas de bombardeig. I en aquest cas, la Junta de Defensa Passiva de Catalunya va fer una tasca encomiable que va ser replicada amb les juntes de defensa local que cada ajuntament va crear, sobretot de les ciutats i viles més importants. El tema que coneixem més de la defensa passiva és els refugis anteris. Aquí hi ha tres exemples, una foto d'època i dos fotos actuals dels refugis. I ara continuarem amb Ramon Arnava, la seva presentació. Ramon és professor d'història contemporània a la Universitat Rovira i Virgíli de Tarragona, i és també membre del grup de recerca Isoca, que vol dir ideologies i societat en la Catalunya contemporània. I també és el director del Centre d'Interpretació de l'Aviació Republicana, Siarga. Us convidem a visitar-ho si veniu a Catalunya. I liderat també, veus projectes d'investigació amb la Guerra Civil Espanyola, bombardejos aeris i diferents sistemes. Per tant, tens la paraula. Bé, moltes gràcies per convidar-me a poder participar i explicar una mica la tasca historiogràfica que hem fet sobre els bombardejos a Catalunya. Hi ha algunes qüestions que abans d'entrar pròpiament al tema bombardejos en s'ha anat imprescindibles per entendre que és el que va passar. La primera qüestió és que la Guerra Civil Espanyola, m'agrada el seu nom, va ser una guerra internacional. I va ser una guerra internacional per dos motius, perquè hi havia un combat entre la democràcia i el faixisme, que entassadia la Segona Guerra Mundial, i perquè la participació extranjera va ser decisiva per decantar la guerra a una banda o una altra. Com vostè saben, l'Alemanya Nasi i la Itàlia Faixista van donar suport a Franco, mentre la Unió Soviètica, Stalin, en aquests moments, va donar suport al Govern Republicà. I aquest context internacional també m'ha marcat per dues qüestions. Després de la primera Guerra Mundial i sobretot durant la dècada dels anys 20, es planteja dos conceptes de guerra nous que tindran la seva aplicació precisament per primera vegada la Guerra Civil Espanyola. Un és el concepte de guerra total, d'un general alemany, que plantejava que les futures guerres ja no serien una guerra al front, entre dos exèrcits, sinó que, quan un país entrava en guerra, tot el país estava sumés a la guerra. I per altra banda, un general italià, en aquest cas, Duet, va plantejar el tema de la Guerra de l'Aire i com el domini de l'Aire seria definitiu en les properes guerres que vinguessin després de la primera Guerra Mundial. Totes dues teories es van poder dur a la pràctica per primera vegada a la Guerra Civil Espanyola. I això va ser possible perquè els avanços en la neuronàutica militar van permetre generar una nova arma de guerra, que és l'arma de l'aviació, i que a partir de la Guerra Civil Espanyola decidirà totes les guerres fins avui. És a dir, l'arma decisiva per guanyar una guerra és disposar de millors avions, millors avions de casa, o de bombardeig, o dels moderns que hi ha actualment, que significa poder controlar l'aire. Aquesta qüestió es va començar a posar pràctica durant la Guerra Civil Espanyola quan els franquistes van disposar de dos tipus d'aviacions, una que estava cantonada a la península i que la seva emissió principal era ajudar al front a les tropes d'infanteria, i una altra que va estar estacionada a les balears i que la seva emissió era atacar la Rera Guarda Republicana. En canvi, el govern republicà només va comptar amb una aviació i que constantment va haver d'estar dedicada al front i no atacar la Rera Guarda franquista en aquest cas. Per tant, es trobem en una situació que, després d'uns primers temps d'empat, acaba de cantar-se definitivament com veurem del costat dels franquistes o dels feixistes. Bé, per què nosaltres ens interessa la primera aviació que es estableix a Espanya amb missions ja bèlgiques pròpiament després de les primeres dotacions de la Legió Còndor pel traspàs de tropes d'Àfrica a la península és l'aviació de la Gionaria Italiana, el SAOAS 81, que ajuda a anar a Franca a mantenir Mallorca amb mans dels franquistes. Per tant, a partir d'aquell moment, l'aviació estacionada a Mallorca es convertirà en l'aviació que atacarà constantment, no només en Catalunya, sinó tota la Mediterrània republicana. Quan nosaltres fem un balanç, i aquestes són les darreres dades que nosaltres disposem de la recerca, bé, ens adonem que tot i que els dos bàndols van tenir una ajuda internacional, el desequilibri és molt important. Itàlia i Alemanya van aportar 1.552 avions, cases i bombarders, a Franca, mentre que la Unió Soviètica em va aportar 657. En el total d'avions que van disposar durant tota la guerra, Franco va ser de 1.590 avions, és a dir, pràcticament tots sedits per França, perdó, per Itàlia i Alemanya. En canvi, el govern republicà, a part de que va construir alguns avions, va poder comptar en total en 1.117 avions. Per tant, l'ajuda internacional serà decisiva per guanyar la Batalla de l'Aire i la Batalla de l'Aires decisiva per guanyar la guerra civil espanyola. La primera demostració de lo que seria la guerra contra la reira guarda es dona al nord, al país basc, quan complint les emanaces del general Mola que seria arrasada quan se vol resistència, doncs l'aviació italiana i l'aviació alemanya arrasen primer Durango i després Guernica, que és la que coneixem, però en realitat la primera ciutat arrasada va ser Durango. Bé, quina era, per tant, la situació de Catalunya? La situació de Catalunya és que es trobava, doncs, a 250 quilòmetres de Mallorca, a un hora i mitja de vol dels avions que podien sortir de Mallorca, i, per tant, no sols saber en Catalunya, tal com he dit, tota la costa mediterrània estava a disposició de l'aviació feixista que hi havia a les Balears, que en realitat va complir la funció d'un port avions des del qual despegaven els avions que havien d'atacar, l'arrereguarda amb objectius, des del Mèria, a València, Tarragona o Barcelona, doncs situades precisament a la costa. Clar, això dificultava enormement les tasques de defensa. 360 quilòmetres d'extensió, de litoral català eren molt difícils de protegir. I això va implicar un enorme esforç de les autoritats militars civils a Catalunya per intentar instalar els primers sistemes de defensa antiaèria que, fonamentalment, eren sistemes que intentaven detectar els avions enemics, tenint en compte que no existia el radar en aquests moments, i per tant, això era molt difícil. En qualsevol cas, Catalunya va desplegar un sistema molt eficaç, un doble sistema de defensa antiaèria molt eficaç, fonamentalment en la defensa activa i la defensa passiva. La defensa activa estava amb mans de l'exèrcit i s'havia d'encarregar d'intentar evitar que els avions enemics bombardejessin l'arrereguarda. I la defensa passiva, amb mans de l'administració civil, havia de procurar protegir els habitants d'aquestes ciutats bombardejades. Per tant, era una doble línia de defensa com a última instància tenia a protegir l'arrereguarda republicana. En aquest context, Barcelona es convertirà molt aviat en la veritable capital de la República Espanyola. És el centre industrial de la República, sobretot a partir de cacau al país basc. És el lloc per on arriben les poques ajudes internacionals que rebre la República a través de França i a través dels ports catalans. I a més a més, a partir del mes de novembre de 1937, a Catalunya hi haurà els tres governs legítims de l'estat espanyol, que és el govern de la República, el govern català i el govern basc. Per tant, Barcelona i Catalunya es converteixen en un objectiu fonamental de l'aviació franquista. De totes maneres, els primers bombardeig sobre Catalunya no seran realitzats per l'aviació, sinó que seran realitzats des del mar. Ja sigui pels creuers o bé, ja sigui per als submarins italians que també assajaven la costa. Quin era l'objectiu d'aquests atacs marítins? Fundamentalment, intentar aturar la navegació i, per tant, la possibilitat d'assistència internacional d'armes, aliments que viures a Catalunya i bloquejar el funcionament ordinari de la zona de la costa, que era la més dentsament poblada i la més activa des del punt de vista de l'activitat econòmica. De totes maneres, el primer atac que tenim dirigit contra la costa catalana serà contra la ciutat, el poble de Roses, el nord de la península, i després, progressivament, els diferents ports, fins arribar a Tarragona, seran atacats o bombardejats. Un dels atacs que tindrà més conseqüències serà precisament el que el 13 de febrer de 1937 realitzarà el creuer italià Eugènia i Savolla, que tenen aquí a les seves imatges, i que va ser el primer atac que va causar víctimes a la ciutat de Barcelona i pràcticament a Catalunya, dibuix morts i dibuix ferits en un atac que va ser indiscriminat sobre la ciutat de Barcelona, tal com marquen les ordres que tenien els responsables d'aquest vaixell. De totes maneres, aviat, aquesta campanya d'atac marítim contra Catalunya va ser substituïda pels atacs aéris. I els primers que van rebre els atacs aéris va ser finals de 1936, també a la costa catalana, a la zona del nord, col·lera, per bo, llançar, etcètera, tant pels seus ports com les estacions de ferrocarril que tenien. I el segon atac important en morts, del que hem comentat abans, va ser el del 23 de febrer, també en aquest cas de 1937, quan la Legió Condor va bombardejar flics, la indústria electroquímica, però que moltes de les bombes van caure a sobre de la població de flics. Si en un principi els protagonistes havien estat els primers avions Savoia S-81, italians que havien arribat a Mallorca, a partir del maig de 1937, a Mallorca els aeroplans, els hidroavions, gènquers 59 de la Legió Condor, que tindran una actuació decisiva, no tant en el nombre de víctimes que causaran a Catalunya, però sí en la destrucció material de ports, ferrocarril, estacions, fàbriques, etcètera, etcètera. En aquest sentit cal dir que, junts amb l'arribada dels hidroavions gènquers 59, arribaran també a Mallorca, els Savoia S-79, que en aquells moments era el bombarder més potent que hi havia a Europa, més capacitat de destrucció, de transportar tones de bombes i que era una veritable fortalesa amb volant, volant, perdó, que era molt difícil de poder abatre. Per tant, podem dir que a partir del maig de 1937, veritablement, Catalunya té un nou front de guerra, un front no declarat, que és el front de l'ES, el front que enfronta l'aviació legionària i l'aviació de la Legió Condor de les Balears amb les defenses republicanes de tot el Mediterrani i també de la costa republicana. I a partir d'aquest moment es dispararan les mesures de defensa passiva i de defensa activa que espandran per part del govern de la Generalitat de molts ajuntaments i, com en el cas de la construcció de refugis, per part de molts veïns, que fins aquell moment no eren prou conscients, en molts casos, del perill que podia suportar aquest nou tipus de guerra que no s'havia vist pràcticament enlloc. En aquest aspecte va ser decisiva l'arribada o el comandament del general Bellardi, com a cap de les forces italianes a les Balears, però el que va ser fonamental va ser els serveis d'espionatge franquistes que des de l'interior de Catalunya informaven de quins eren els objectius que s'havien de bombardejar des de fàbriques, estacions de ferrocarrils, sistemes de defensa, etcètera, etcètera. De manera que aquests avions, quan sortien de Mallorca, tenien uns objectius prefixats. La majoria d'ells situats en ciutats. I amb les sistemes de precisió que hi havia en aquells moments, doncs una bomba sobre una ciutat podia caure sobre la fàbrica que es volia tombar, o sobre una plaça, o sobre una escola, o sobre un hospital, evidentment això era impapinable. Però, a més a més, dels objectius militars fixats per l'espionatge, per la quinta columna, hi va haver attacks clarament contra la població civil. Tenim documentats uns quants. És a dir, que attacks dirigits a causar d'anys la població civil per tal de desmoralitzar l'error a guarda republicana. No solsament bombardeig, sinó també matrallaments, a baix alçada, doncs per intentar fer el màxim nombre de víctimes. Ni va haver a Barcelona, ni va haver a Tarragona, ni va haver reus, ni va haver Lleida, ni va haver Girona, Tortosa, Figueres, Granullers, etcètera. Moltes de les ciutats catalanes van tenir attacks sobre. El primer que tenim documentat és de l'1 d'octubre de 1937, quan, després de bombardejar la ciutat, els avions van baixar a poc alçada i van matrallar el passeig nacional de Barcelona, agafant doncs els veïns, que hi havia pels carrers en aquests moments, i aquesta mateixa acció es va repetir cada poc temps a Tarragona, després a Reus, i, finalment, també Vilanova i la Geltrula, aquest tipus d'accions. A partir de la primavera i l'estiu de 1937, els bombardejos comencen a incidir de forma important a les comarques de Tarragona i a les terres de l'Ebre, que fins aquell moment havien quedat, excepte flics, una mica al marge, però ara hi ha tot aquestes comarques, sobretot les comarques literals, començaran a patir els bombardejos, especialment les ciutats de Tortosa, de Tarragona i de Reus. Però també, paral·lelament, els bombardejos al nord del país, a tota la província, les comarques literals de la província de Girona, que també patiran bombardejos durant la primavera i l'estiu de 1937. Durant la tardor de 1937, els atacs van augmentant d'intensitat, encara no arribaran els nivells de l'any 1938, però cada vegada l'aviació italiana, sobretot actuant de dia i l'el·legió còndor, els cidroavions, actuant de nit, es veuen més en cor d'atacar, però no s'ha de pepperar en el lloc, sinó en posar-ne en el primer lloc, i que no és el lloc de reconeixement. No és el lloc de reconeixement de la Sedí. I no és el lloc de reconeixement, sinó en el lloc de reconeixement de les eleccions. Com a diàleg no és el lloc de reconeixement, sinó la situació d'opiniè demise fazer un delicte. El lloc de reconeixement sinó també l'esforçament Girona, sinó també Lleida. Sobretot, la ciutat de Lleida patirà bombardejos. En aquest cas, està més a prop del front. Els franquistes es van apropant a Catalunya. I concretament, el 2 de novembre de 1937, un brutal bombardeig sobre la ciutat de Lleida, que afectarà un mercat, una escola, etcètera, que usarà 250 morts, 500 ferits, i es van llançar 7 tonnes de bombes sobre la ciutat de Lleida. Serà un atac molt... amb una gran mortalitat, un gran nombre de ferits i de destrucció de cases de la ciutat. Però, possiblement, l'atac que desperta l'apolèmica internacional, l'atac que fa reaccionar encara que sigui lleugerament algunes de les potències de la no intervenció europea i que demostra clarament un dels objectius de l'aviació feixista sobre la ciutat de Barcelona és l'atac de l'1 de gener de 1938 sobre la ciutat de Barcelona, que provoca 60 morts i 600 persones ferides. Però, sobretot, el del 30 de gener de 1938, quan dos atacs sucessius sobre el centre de la ciutat de Barcelona causen 216 morts i 50 d'aquests morts són nens que estaven refugiats a San Felimneri, un temple religiós que acollia nens refugiats de tot l'estat espanyol. Aquest serà, diguéssim, un moment clau d'aquesta estratègia de tamorir la reira guarda republicana. També, el mes de gener, reus patirà pràcticament dia sí i dia no els bombardejos franquistes, avançar parlat d'un en concret, on les cròniques diuen que recollien els cossos apelades. Això és el que diuen els cossos de l'època referent, aquest bombardeig que va afectar la boca d'un refugi anti-aeri, però els dies 13, el dia 21, el dia 24, sobretot els bombardejos reus van causar 114 víctimes i 300 ferits. Però reus va ser un cas més, tarragona, mullets, enfeliú de guixos, figueres, trem, puxardar, etcètera, etcètera. De totes maneres, la tàctica aquesta guerra des de l'aire va ser, diguem-ho així, aplicada de forma totalment sistemàtica, concentrada a partir de les ordres del propi Mussolini, que hi ha el telegrama de Mussolini, quan el 16 de març, per vengar una derrota de les tropes italianes al centre de la península, ordena atacar Barcelona de forma continuada, de manera que els sistemes de defensa activa i passiva no siguin capaços de reaccionar i la gent ja no sàpiga quan toquen les alarmes per entrar al refugi per sortir, etcètera, etcètera. Aquests atacs, repeteixo, del 16, 17 i 18 de març, de 1938, en càrrec directe de Mussolini, es van produir 14 incursions aèries en 41 hores, que van causar un miler de víctimes mortals i més de 1.500 víctimes per zones ferides. Era, aquesta sí, una demostració de lo que seran després als Rais Aéris sobre altres ciutats espanyoles i catalanes, o que, amb més aciduïtat, es produiran durant la Segona Guerra Mundial. En tot cas, quan es produeix el mes de març aquest Rai sobre la ciutat de Barcelona, la ciutat de Barcelona portava ja 1.300 morts i milers de ferits entre la seva població civil, i encara quedava un any per acabar la guerra. Bé, la primavera de 1938, els bombardejos continuen amb una gran intensitat i un altre dels bombardejos que culpirà a la població i culpirà a les potències internacionals serà el que afectarà a la ciutat de Granullers el 31 de maig de 1938, quan es llancin prop de 5 tonnes de bombes, teòricament, amb un objectiu econòmic però que acaben caient sobre la ciutat i que causen 230 morts, una gran quantitat de ferits, i que fan que la ciutat excel·leri la construcció de refugis i del sistema de defensa. Bé, el bombardeja Sant Felipneri, el bombardejo sobre arreu, el bombardejo sobre Granullers, animen una mica el debat internacional sobre el bombardeig de les ciutats obertes. Se n'havia discutit a nivell internacional a la Societat de les Nacions el mes d'abril de 1937 i s'havia condemnat, abans que començessin aquests atacs tan intensius, els atacs aéris sobre Barcelona, però això no havia tingut cap efectivitat, és cert que també el govern anglès i el govern americà i el govern francès, i fins i tot el Baticà, van demanar a Franco, sobretot a partir de l'experiència la primavera del 38, que afluixés en els seus atacs sobre les ciutats, i és cert que fins i tot l'embeixador Lamany, que vivia a Salamanca, però que havia estat parlant dels bombardejos de Barcelona, va escriure dient que el que s'estava fent sobre Barcelona al final de la guerra tindria conseqüències molt negatives sobre Alemanya i sobre Itàlia, perquè aquests atacs sobre la població civil eren inexplicables. Clar, ho deia un alemany que havia bombardejat cèrnica un mes abans. Però que començaven a veure les conseqüències que podia tenir la política internacional en qualsevol cas comencen les denúncies, la premsa, no tant per part dels governs, sinó a la premsa, sobretot, francesa i anglèsa d'aquests bombardejos sobre Catalunya i sobretot sobre la ciutat de Barcelona. Amb l'inici de la batalla de l'Ebre, els bombardejos es desplaçen una mica cap al sud de Catalunya, cap a les terres de l'Ebre i cap al camp de Tarragona, de manera que hi haurà ciutats que patiran, especialment Tortosa, el 15 d'agost de 1938, rep 20 atacs aéreos al mateix dia, es llencen 60 tonnes de bombes i la mateixa aviació italiana escriu que el cel anemic s'ha fet de nit sota les nostres ales, no? Hamingway, que va estar i va veure aquest atac, va escriure, diu, d'amunt dels nostres caps, el cel al i sense núvols, flota a darrere, flota de bombarders, volaven amb estrépids sobre Tortosa. Quan van deixar caure el subtat fragó de les seves càrregues, la petita ciutat a l'hora de l'Ebre va desaparèixer en un creixent núvol de pols groga. La pols no va arribar a posar-se, ja que van acudir més bombards, perdó, més bombarders, i, finalment, va sorar com una boira groguenca sobre la Vall de l'Ebre. Va ser un atac com el que s'havia produït a Barcelona, en aquest cas, sobre la ciutat de Tarragona. Bé, el que estem parlant, doncs ja ara és d'un enfrontament a la primavera, estiu de 1938, on, diguéssim, tots els efectius de l'aviació italiana i alemanya estan desplegats sobre Catalunya, els de les Balears, i Catalunya comença a tenir un sistema de defensa potent amb el grad la manca de recursos. Catalunya es trobarà amb dos problemes a l'hora de construir una defensa activa i passiva. Manca de materials, els de la defensa activa estan al front, no tenim avions perquè estiguin a l'arrer a guarda, no tenim canons, estan al front, on hi ha pocs. De fet, pràcticament, només es protegeix la ciutat d'arreus, la Tarragona i la de Barcelona, en què no en s'han tè aereus, la resta de ciutats no tenen cap protecció, i també amb una mínima protecció aèria, també arreus, i s'ha badell per protegir Barcelona, Tarragona i arreus. Bé, aquests atacs, que tal com hem dit, recorroveixen durant la batalla de l'Ebre, permetran o demostraran, amb unes dades que els donaré al final, que aquesta defensa antiaérea, malgrat que n'hem parlat tampoc i aquesta defensa passiva, acaben salvant milers de vides humanes. Ja en parlarem. Bé, els atacs continuen, encara que sigui amb punts estratègics, com la Estació de Sant Vicenç de Caldés, que rep al llarg de la guerra, 121 atacs, que causen més d'un centenar de morts, com un exemple que quasi estratègic és una via de comunicació. L'última fase de la guerra és la que fa referència al bombardeig del port de Barcelona, fonamentalment. El port de Barcelona es convertirà, a mesura que les tropes franquistes inicien, el que és la batalla de Catalunya, per dir-ho d'alguna manera, la conquista de Catalunya, el port de Barcelona serà bombardejat constantment, tant pels italians com pels alemanys, que incorporen uns avions que ara ja no venen de Mallorca, sinó que venen de la península, que són els Heinkels 51. Bé, un bombardeig sobre Tarragona. I en el final de la guerra, i en la mesura que les tropes es van retirant, el bombardeig sobre les columnes de refugiats que afugen per la carretera, en aquest cas és unes imatges de Robert Kappa, que va coincidir el 15 de gener de 1939, en un atac dels Mèixer Mit Alemands, sobre una columna de refugiats al seu pas entre Tarragona i Barcelona. A mesura que el front va avançant, evidentment, la ciutat següent que li tocarà arrebre un bon nombre de bombes i de destrucció, va ser la ciutat de Figueres. Bé, com es van organitzar, i això se'n parlarà després, per tant, jo simplement farem comentari, com es va organitzar la defensa de Catalunya, la defensa de Barcelona, la defensa de Tarragona, etcètera. Fundamentalment, amb dos potes, ja ho hem dit abans, defensa activa a càrrec de l'agèrcit, a través de la DECA, defensa especial contra aeronauts, artilleria i aviació, intentant neutralitzar els atacs en amics, i defensa passiva, protegir la població en cas de bombardeig. I, en aquest cas, la Junta de Defensa Passiva de Catalunya va fer una tasca encomiable, que va ser replicada amb les juntes de defensa local que cada ajuntament va crear, sobretot, a les ciutats i viles més importants. El tema que coneixem més de la defensa passiva és els refugis antiaéris. Aquí hi ha tres exemples, una foto d'època i dos fotos actuals dels refugis, però la defensa passiva és molt més. És un sistema d'organització que permet que la població civil sàpiga cada fe quan hi ha un bombardeig, sàpiga quin refugi ha d'anar, sàpiga quin estàs que s'ha de fer cada un, coordini els serveis de salvament, etcètera, etcètera. 5 minuts, va bé, ràpid. Bé, en el cas de Catalunya es dona una bona coordinació, això és una reunió de la DECA i de la Junta de Defensa Passiva de Catalunya, de coordinar els esforços que s'estan fent a una i a altra banda, intentar treure el màxim rendiment, repeteixo uns sistemes que patien una manca de material molt forta. Una de les innovacions, per exemple, que es posa en pràctica ja cap al final de la guerra a Catalunya, és el funcionament de cases nocturns que fins aquell moment no havien funcionat i s'adapten sabions per poder sortir de nit a perseguir sabions feixistes que taquen, sobretot, Barcelona, Oreus i Tarragona. Bé, els resultats... Un dels principals problemes que tenim a Catalunya, Barcelona, és que encara no hem fet un reconto definitiu, ni bombardejos, ni del bomba, ni de tones, ni de víctimes, ni de edificis destruïts, ni res, tenim estudis parcials, no tenim un estudi definitiu. Però bé, en tot cas, les dades que avui tenim ens indiquen que, a causa dels bombardejos, van morir 5.500 persones i unes 25.000 van resultar ferides i que, sobre els pobles i ciutats de Catalunya, mentre va ser reguarda, es van llançar milers de tones de bombes, no les tenim quantificades. 140 municipis de Catalunya van tenir víctimes a causa dels bombardejos. Això significa, aproximadament, un 20% dels municipis de Catalunya. Bombardejats van ser molt més, però víctimes només, el més, entre cometes, 140. Això és un mapa de Barcelona, de les zones bombardejades de la ciutat de Barcelona, que són tivàgues, no més atacs, però sí, més víctimes, a la ciutat de Barcelona. Això són qui eren les víctimes d'aquests bombardejos, doncs els percentatges entre homes i dones, els percentatges entre si eren residents transseuns o refugiats, o les edats de les persones que van ser mortes a causa d'aquests bombardejos, que en tot cas, després ja comentarem, sí que ho ve. Però hi ha dues qüestions que és important comentar en els temes dels bombardejos. Primer, les víctimes d'un bombardeig no són sols de ment les víctimes que moren a causa dels atacs de la matralla del bombardeig. Hi ha molta gent que mora de gana, de no poder tenir assistència sanitària a causa del bombardeig que ha destruït els sistemes d'alimentació o els sistemes sanitaris, i això ho hauríem de tenir en compte. I el segon element és el dany psicològic que cal que té una població bombardejada d'angoixa permanent de no sapiguer quan vindran els avions on testaré, on testarà el meu fill, on testarà el meu pare, etcètera, que són temes poc analitzats. La destrucció d'alguna ciutat catalana és realment important. Reus, Tarragona, Tortosa, Barcelona, evidentment, Granollers, Figueres, etcètera. I això és el que finalment els voldria comentar, no? A Catalunya hem estudiat molt les víctimes dels bombardejos. I hem parlat de Barcelona com a màrtir dels bombardejos. Bé, el plantejament, l'hipòtesi que jo plantejo és que Barcelona va ser resistent, màrtir, però resistent, va resistir. I gràcies a que va ser resistent, només hi va haver 5.500 morts i 25.000 ferits. I aquestes dades ho mostren. Això són els atacs a Barcelona, el nombre de víctimes i el nombre d'atacs, i fixen com a partir de la primavera del 38 augmenten el nombre d'atacs, però baixen el nombre de víctimes. Això vol dir que els sistemes de defensa activa i passiva han funcionat. I aquestes dades se'ns confirmen a Tarragona, també. Aumenta el nombre de bombardeig, però es redueix el nombre de víctimes. D'o qual es demostra que els sistemes de defensa activa i passiva van funcionar, no el 100%, però que van funcionar molt bé. També corre el volo de que mai es va batre cap avió, i no és cert, aquí tenim un GENK, el 59, un Sabolla, el 79, un Sabolla, el 81, tocats i enfonsats per la defensa antiaèria. I sobretot, jo m'agradaria que es quedessin amb aquesta idea. És a dir, l'Ondres ha s'ha pigut potenciar molt l'imatge d'una ciutat resistent. A Barcelona, a Catalunya, ens han quedat amb l'odemàrtir. I hem de donar-li la volta. És a dir, Catalunya va ser, a més a més de màrtir, va ser també resistent. I no recordem també que el mateix Xúrgil, en un moment determinat, va dir els seus conciutadans que esperava que els lundinencs fossin tan resistents com va ser el poble de Barcelona. Bé, moltes gràcies. Gràcies, Ramon. Well, thank you to both of the speakers. Gràcies als dos ponents. No sé si hi ha alguna pregunta. El micròfon, sisplau. Chris. M'agradaria preguntar sobre l'Ondres en 1940. Sections d'elits podien tenir el dòrges des hotel, no? Que eren refugis fantàstics. I després altres es van convertir en refugis o amb el secretari d'exteriors de Halifax. Va ser un dels visitants, però mentre tant, el sistema soterrani es va deixar d'utilitzar com a refugi, el sistema de metro. Accions directes i manifestacions en 1940, a setembre dels seus dons per poder ocupar aquestes estacions soterranyes, de manera que el metro es pogués fer servir com a refugi. És a dir, que va haver dit tota una dinàmica constant, pel que fa que estava passant i què passaria amb la població. Hem parlat d'aquest tipus de refugis, també. I sí que va ser necessari una pressió popular, pel que fa a les víctimes, per poder reconstruir aquest tipus de refugi soterrani salones. Necessitem que el senyor faci servir el micròfon. Ara, gràcies. Moltíssimes gràcies. Els polítics, la política de la protecció, de sobre, protecció és fascinant. Hi ha molt de treball que encara s'ha de fer en organitzacions com aquesta. I la Liga de Defensa. Penso que val la pena observar... Aquest és un període com el partit comunista és poc popular, degut, precisament, a les complexitats militares. I que es veien també d'en costat dels nazis o amb una postura antibèlica al tema de proporcionar refugis antiaires a les classes treballadores. Crec que es basa en les creences del partit comunista tant pel que fa com a principi i també una manera oportunista de redimir la seva popularitat. I va funcionar. Va funcionar amb una campanya excel·lent, incluent l'acció que vam fer ocupant part d'aquests refugis. Hi havia l'hotel Sabolla, em sembla. Sí, és un episodi fascinant. I el Carrevela és una cultura de por governamental i de manca de confiança de la seva població. I la manca de protecció a Edea va ser escandalós i és escandalós en retrospectiva, també. Pena de qüestions. Una altra pregunta. Jo sí que tinc una pregunta per tots dos segons la feina que vostè s'han fet i la seva experiència treballant, per exemple, al braç de Ramon en el museu de Ciarga, que és el museu que tracta, precisament de la història dels bombardejos a Catalunya, a la zona del Panader, sobretot. I la seva experiència treballant amb nens, per exemple, fent arquilogia. Feines d'arquilogia. Aborden vostès, per exemple, els bombardejos actuals a Síria o altres països del món recorrent a la memòria dels attacks, tant al Regne Unit com a Catalunya. Soc jo el que vaig primer i molt bé. Doncs sí, totalment d'acord. Per mi aquesta és la meva feina, sobretot veure com responen els nens a una situació de guerra. Els patrons de conducta. Que trobo quan vaig estudiar la Segona Guerra Mundial, són freqüents entre els nens en zones de conflicte de tot el món, des de principis de segle fins a l'actualitat. La pràctica de recollir m'hi traia bales d'estar a refugis i convertir-los en llocs d'aventura. És com que he descobert parlar amb persones que han passat, per exemple, per la guerra i d'en Irak, al l'Ivan també. La seva guerra civil, persones que han viscut a Gaza, més recentment, són patrons que es repeteixen i penso que el que nosaltres veiem són nens que lluiten per fer front a aquests problemes des del punt de vista psicològic i trobar una manera de convertir aquestes experiències a territoris en llocs, tal com si són familiars. I a mi em sembla que ho aconsegueixen. Sí, és evident que quan hi ha visites en el centre, en els espais, en el refugi, en terèries, etcètera, etcètera, primer el que intentem és que els nois o noies que visiten a aquest espai es facin una idea del que significava un bombardeig i viure en un bombardeig i intentem que siguin capaços d'empatitzar amb les persones que els nens i nenes, sobretot, que estan visquent en aquests moments una situació de bombardeig, perquè tal com comentava Gabriel, en definitiva, els nens viuen a la guerra d'una altra manera. El que no podem és intentar fer-los entendre a la guerra de la mateixa manera que la gent adulta. És a dir, els nens juguen a la guerra, intenten jugar perquè és el camp de jugars, que si no juguen psicològicament estarien malalts. I, per tant, malgrat les panúries, malgrat la misèria, els nens s'intenten jugar amb les piles de terra que hi ha del refugi senti aeris, etcètera, etcètera. I quan nosaltres veiem imatges, tal com es deia, de llocs on estan bombardejats, veiem que s'estan reproduint imatges semblants, com aquests nens que estan mirant l'impacte d'una bomba aquí. Jo penso que en aquest aspecte el que també va l'apena intentar explicar als alumnes és que aquest tipus de guerra que va començar aquesta guerra total, aquesta guerra aèria, que va començar a ser massiva amb la guerra civil espanyola i amb la Segona Guerra Mundial i amb la Segona Guerra Indochinesa, pràcticament, són els tres moments. Avui en dia continua sent el tipus de guerra que hi ha. Nosaltres, quan se vol, el moment que engeguem la televisió, veiem que les bombes han caigut en un hospital. Que han caigut en una escola. Que han caigut en un barri habitat, etcètera. És el tipus de guerra que es va inventar durant la... no hi ha guerres netes. Jo crec que aquest és un altre concepte que hem d'intentar transpassar als alumnes. Avui no es pot fer una guerra neta. Imposible. Jo, a renda la pregunta que s'ha fet, que li haurà de preguntar a Gabriel, el govern anglès va enviar, sobretot, el 1938, diferents persones perquè estudiessin què passava a Barcelona, com es defensava una ciutat, quin sistema, quin mal fent els bombardejos i tal. Però sembla que no es va aprofitar massa d'experiència. Dic això perquè, en el cas de Barcelona, en molts casos, l'initiativa de construir un refugi era dels propis veïns, que després necessitaven l'ajuda d'uns tècnics, que fessin uns planos, d'uns diners, que per pagar el ciment, les pedres, etcètera, etcètera. Per tant, hi ha una... diguem-ho així, complicitat entre l'administració, l'ajuntament, sobretot, i la societat civil. I la construcció de refugi és a dir, 1.300 refugis de Barcelona no s'expliquen sense aquesta complicitat. Llavors sembla que a Anglaterra no va anar exactament igual. La iniciativa civil li va bé, no li va bé. Sí. Sí que va haver-hi un pari de casos en què els projectes per construir refugis aéris de la nostra comunitat. Per exemple, un projecte liderat per un soldat. Montrien, que va estar primer i lluitant Espanya amb la Brigada Internacional. I quan va tornar a Gran Bretanya, va ser ferit. I va trobar un món parc de nord de Londres. Va començar a excavar i van trobar les trinxeres. El que havien estat les trinxeres. I això va ser entre una protesta i una performance. Però tenia com un objectiu estimular el govern per dir on són aquests refugis aéris. Això va ser poc després que a part del govern local començés a construir aquests refugis. La majoria d'ells eren petits, els pranks no molt ben construïts, no molt reforçats, només per us temporal. Per tant, ahir va haver-hi una combinació interessant. Aquest és un exemple. Després hi ha un altre tema, que és el del govern i el control. I les tensions entre el govern local i el govern nacional. I també el tema de la responsabilitat per la construcció d'aquests refugis. I els diners. Per tant, el districte Lundineng de Finsbury va tractar de construir una gran quantitat de refugis soterranis que haurien pogut protegir tota la població. Però no van ser autoritzats per al govern central, el govern conservador, per invertir diners. Es va convertir en un problema legal. Es va restar alguns dels consellers. Una pregunta més. Des de la idea que has dit al final, Ramon, sobre que a Barcelona tenia una idea sobre si mateixa de victimisme més enllà i que s'havia de donar força a la idea de resistència, de ciutat resistent. Jo us volia preguntar, perquè a aquesta conferència la idea ha sigut de compartir memòries de dues ciutats. Per tant, m'agradaria que donéssiu l'opinió, tant tu, Ramon, com el doctor Moixens, que sobre per què aquesta diferència sobre dos ciutats bombardejades com l'Ondres té una idea molt més forta de la resistència que va tenir. I, en canvi, a Barcelona diria que va apostar, però no crec que fos apostar, sinó que ha quedat amb la idea de víctima. I és perquè una ciutat, bueno, un país va guanyar, va sortir vencedor de la guerra, i l'altre va perdre, o hi ha més enllà, perquè, bueno, hi han passat anys, podríem haver canviat aquesta idea de Barcelona, fer anys. Si teniu alguna formació. Bé, jo he escrit i he fet propostes, el respecte, i fins i tot alguna intervenció musealitzant el turó de la Rovira, que és la defensa antiàrea i activa de Barcelona, a Barcelona, precisament, que estava totalment oblidada. És a dir, la primera política de memòria va ser intentar recuperar refugis, defensa passiva. Jo penso que això és una... com ho diríem. Segurament té a veure amb l'esperit dels catalans, no sé, com ho diríem, que sempre estem acostumats a perdre, i, llavors, es presentem massa sovint com a víctimes, però... Fem un futbol, el cristall... No parlem. Sí. Bueno, no. O sigui, jo he parlat que a nivell internacional... Ara he dit perquè vaig allà, que a nivell internacional el tema s'havia tractat poc, però, precisament, el mes de març de 1938, es fa una conferència a París per parlar sobre els bombardejos, sobre les ciutats obertes. Allà va al Jamma Miravilles, i presenta el que serà la pel·lícula dels bombardejos, que és Catalunya-Màrtir. No? Llavors ja tenim el hashtag. Catalunya-Màrtir. Llavors, el que farem serà recuperar això i recuperar l'història d'això. Fixant-nos únic exclusivament a les víctimes, que ens hi hem de fixar, no?, però aquest és un dels problemes, no solsament dels bombardejos, sinó, quan fem polítiques de memòria, fixant-nos en les víctimes. Pensem-ho a nivell general, no?, és a dir, les víctimes s'hi van ser, però també veus que van lluitar. O van ser víctimes perquè van lluitar. El fet de ser víctimes, pot ser víctima d'un accident de cotxe o del que sigui, no?, però van ser víctimes de la repressió, en un cas, perquè van lluitar. Per tant, en aquest aspecte jo penso que Catalunya, en general, sobretot les ciutats, els ajuntaments i la Generalitat, són un veritable esforç, que encara no han valorat prou, de defensa amb els mitjans que tenien, defensa activa i passiva, i que va habitant. I que, per tant, quan nosaltres passejem per Londres, trobem un monument, una placa que en recorda la RAF, que en recorda no sé què, no sé quantos. Quan passejem per Barcelona, l'únic que tenim, i de fa poc, és un monument allà davant del Coliseum, que intenta recordar les víctimes dels bombardejos, de fa quatre dies, i no tenim cap record pels aviadors que van defensar Barcelona, pels... la defensa activa que va defensar... per la Junta de Defensa Passiva de Catalunya. Aquí, fora, tenim un quadre pintat de la Junta de Defensa Passiva de Londres a Catalunya. Tenim res, no? Per què ens hem centrat en aquest tema? Per tant, jo crec que és una decisió política que aquí ha de prendre la Generalitat, els ajuntaments, les pròpies associacions, que moltes vegades, només se'ns han passat amb el victimisme, a dir, no, no, van ser víctimes, però van ser resistents. Jo crec que aquesta és la clau. A mi em sembla que a Londres és complicat, com he dit abans, d'haver-hi un esforç important per part del govern de crear tota una mitologia del blitz de la resposta pública a l'atac, i aquest esforç de propaganda va començar al mig de l'atac. I va ser molt potent, i molt efectiu, i va durar el keep calm en carry on, manté la calma i continua. És un exemple contemporani de com tot això és devingut popular, increïblement popular, tot i que eren phrases que pràcticament nos feien servir a la guerra. Simplement han quedat archivades. Aquest és un exemple, però encara més hi ha la idea que l'esperit de l'atac de Londres s'ha convertit en una experiència nacional, quan de fet va haver-hi una gran quantitat de complexitat i diversitat. És a dir, que va haver-hi experiències molt diverses a Glasgow, de les bombes Comentry, Bristol, i les respostes també van ser molt solides. A Londres, aquesta metodologia mai va arribar a Tocaterra. Si busquem el memorial a les víctimes civils de l'atac de Londres, si trobo una placa de pedra, i de poso al costat de l'Escampol, és lleig, i va quedar com a part d'una campanya d'un diari nacional. Ningú, realment, la va venir a visitar. I podem provar memorials aquí i allà, víctimes, en concret, tenien, per exemple, el memorial Escala al CEL, que és una campanya per donar el record del blitz a l'atac i també un esforç de la identitat de la classe blanca de treballador, amb una part molt diversa de Londres, amb un aspecte molt agressiu i problemàtic. Per tant, la memòria de l'atac a Gran Bretanya encara es pot fer servir per guanyar diners i es pot convertir en arma, i és una de les metodologies més poderoses que tenim a la història de Gran Bretanya. Poques vegades som les víctimes o els bons, per tant, nosaltres pensem i ens afairem aquesta experiència. Moltes gràcies a tots els ponents, i ara continuarem immediatament amb una breu explicació abans de la projecció del documental.