 Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda, llegida per Joan Pujolà, capítol 16 El meu plan ens deia l'Erbós amb una mala cara com un rock girat Era de fer poca fresca i esperant la paciència de jo pel moment oportun de donar un cop de mans seguretat vosaltres leu mal més amb la vostra impaciència i a l'Àsa que era un bon trumfo, podeu fer-li un nus a la cua, ja cuidarà ella no fer-se més present L'hostel·le de la frau i ampera de les baumes, que eren dues llocs que venen peixades podien donar algun rastre també els heu espantat, senyalant-los emboldit Vos creieu que marcando-los i aquestes llocs s'acadarà desemparat de confidències, criatures El que farà serà tenir-les més dissimulades i més fines, fent més difícil la seva persecució Però compreneu-vos, vaig saltar jocs esperat pel tofret i calcolista del sucabo si el que li roben l'únic que estimo al món pot aguantar-se setmanes i setmanes esperant que li baixin del cel Si aquest home hagués passat a mata de golla mitja comarca, si m'ho hagués cremat tot deixant-me amb la roba de l'esquena i m'hagués bufatejat i garrutejat podria encara trobar mil a fortalesa i força de voluntats suficientes per esperar-me mesos i anys amb la paciència de la llúdriga que es posés a tret de la meva grapa per tenir-li més goig de revejar-me en la sang aviada del seu cos encara viu més ara el que m'ha robat i reté és l'ànima de l'ànima meva, el que estimo més que Déu l'orbor separava a mirar-me com a extrañat del meu exaltament la mirada freda prengui alguns llunyants a la flexes de piadors a l'àstima Tot ho compren, millor, i perquè ho compren me'n fas més l'àstima encara les pervetes ha robat l'ànima i jo crec que ja abans l'altre t'havia robat el seny amb tot ja veus quina xec n'has tret de les teves impacíències les setmanes han transcorregut igualment i la paciència la necessites encara més que abans però, a més, la noia ja saps que l'espera bé no la vol pas per fer-ne diners és o no és el que tu creus? si ho és, el mateix se tindrà ferm un dia que sent i del contrari ja n'han passat massa perquè t'hagi fallit sortosament que encara no era ho casats tal raciocinar era pròpida el vell solter, que ha passat la vida en preocupacions de mena que li feien calificada foteses, els encaperrinaments de joves i que sols per la missió que desempañava tota consciència, de protector de vides i vents de les famílies arribava a concedir importància als amors de restaurants a l'allar sortosament que encara no era ho casats igual que el cupredor, que justant el preu d'una ampolla la veu fer-se miques amb mans del vidrier, exclama menys mal que encara no era pagada més coneixedor de les malícies i egoismes que de les tendreses del cor humà trobava bebes a sus consoles en el relaxament de les causes que motivaven el desconsol i era home d'indegable bon cor, l'arbós més s'esperaules de gel m'aferen mala en quantitat deu vegades superior al conor que es pensava donar-me perquè me l'havia de presentar al dilema de si la cura li era o no era el que jo creia massa que el veia punta jo, allà lluny entre les negros del meu pessimisme per més que procurava forajitar-lo com un gripau repugnant segut per terra vaig començar a picar-me el cap com un orat entre mig d'un cercle d'amics cap baixos i callats un si es no és admirats de tals accessos fins que amb pep l'únic on comprenia, se m'acostar i passant-me els braços per sota les aixelles tractant del sarma em deia que a si cau d'oreia Albert, sigues home, pas criatura, radeu esta conta que encara hi ha res perdut, si no, si no el que tu hi espatlles amb les rebequeries de noi és que no ha arribat encara l'hora de fer-liigitar la llengua i descapdallar-li les tripes en aquell drago de Sant Jordi més no et manqui coratge que de bons braçons per ajudar-te, no et mancaran pas, radeu aquest bon amic sortint-se de son temperament d'ordinari, bondadors i pacífic recordant-me discretament el calificatiu de mitja femella que m'havia pligat les per a bé poc abans toca la tecla que em calia per tornar a ser home vaig redassar-me i em prengueram la marxa cap a Rivelles, mentre l'arbós, com reprenent el fil d'una conversa interrompuda em deia amb accent que procurava fer bondadors on només tornant-hi, no llegirem el cap enrere, d'on us guarda on ja està fet Fem-se càrrec, de cara al gallinet ja estàs volutat i no calen amb tants miraments reunirem gent i donarem una batuda sèrie segons el vostre sistema De fet l'endemà mateix enviar un parte girant a solicitants reforços desgraciadament el govern, que estava llavors preocupat en no sé quines entremaliadures d'espartero s'alimitaran tarar-se de si el cabecilla és per ver, tenia caràcter polític i assegurat que sols era un bandelero i semblar que no era pas cosa del seu cuidar També es dirigiren algunes comunicacions de caràcter particular les autoritats franceses de la frontera ja que en molt fonament se suposava que part d'allà de la ratlla i tenien bons amagatais i bones llocs que s'hi refugiaven en cas de puro També els francesos anaven una mica trasbalsats amb lluscoses polítiques Mentre els trago caires i això ho tenien a aquests ben present no fessin malvastats a lliur terra ni es deixessin veure amb varmes i en so de guerra no s'hi acaperriràven gaire amb nostres misèries En resum, que un dia l'herbós ens reuni i força pasarà a tants contar que amb molta dificultat havia pogut reunir mitja d'ogena de números i encara no estava segur de si els hauria de retornar de seguida els respectius cantons Si vosaltres no podeu pas reunir una vintena de suma tents no d'aquests de toc de campana que surten sense jec engegar trets a les alcines sinó minyons ben decidits del vostre tarannà, lo que és amb el govern o cal contari altres mal de caps té amb els lladres de ciutat No pas una vintena, digues Rafel Però una brava colla em penso que sí que la trobàriam, si no fos que... Una vintena i també més incala interrompent peps sempre optimista d'això ja n'havien parlat abans d'aquest herbós o apuntès al veure que l'ocili del govern no xia per cap cantor Justament les circumstàncies ajudaven perquè el petit contrabando, que era la vida del país, era mort des que l'esperaver l'havia donada en saquejar els pecataires mirant-los pel mateix rezec als mercaderis i propietaris Això suposava la vaga forçosa d'una mena de gent que passen una part de l'any en gandolits per les tavernes sense que per res del món els fessiu d'oblegar les pinades sobre la fanga ni les teva, i l'altra part muntant-se ingleres i ports sense camí ni carrera, carregats més consages sota un sol de gos que els fa al cervell o sobre quatre pams de neu que els refreda fins l'ànima part d'aquells bramaven contra l'esperaver, no per els crúpuls del seu ofici, sinó per dignitat de cos ja que no s'havia vist mai que els travocaires molestessin els contrabanders o al contrari que prou es vegades s'havien donat ajuda a la gent d'en dos oficis que per raó de tal se consideraven sinó germans, per almenys com a cosins Aquesta circumstància prou l'havia notada al faristel o de la boss que s'enfregava a les mans retregant el cuento de la guineu Per qui caurà l'esperaver? Deia ell Prou les trobaríem repetint, Rafael Fins una vintena de bones escopetes, però... Aquest prou se referia a que aquella gent no ens ajudarien sinó a jornar Era qüestió d'ons de diners, però d'on surten aquests? Tornàvem, Rafael Això vosaltres ho sabreu Fer l'herbós amb son to de veu fred Jo no en tinc pas i si el govern no m'envia homes, menys m'enviarà diners L'únic que puc oferir són armes i municions que no és poc Manifestant que tot el que teniu donava i si necessari fos vendria a la casa quin cor més gran el pobre tep Rafael declarà que el rascar-nos la butxaca era l'únic mèdic hi havia i si no l'havia exposat era perquè volia que un altre l'avancés però que no es quedaria pas en darrere Jo, no cal dir-ho, el més interessat de tots vaig regraciar des del fons del cor les generoses ofertes de meus companys Manifestant que sols quan hagués apurat els meus possibles estaria al seu sacrifici Resol a aquest punt l'arbor replangui les cartes en un sentiment feu la llista de gent amb què es podia comptar i es calcular el que pujaria un mes de manutenció De tal manera, sumar d'aquesta gent amb la de l'arbor s'ho troba que ens aniríem a reunir cap a 35 homes sense comptals que, de bona voluntat i fora de soldada en moments donats podrien a plegar-se Era alguna cosa i prou sol i coneixia l'arbor la satisfacció amb què s'imaginava ja què feia indiscutible de tal exercit Prou em t'hagué delineat al seu plan s'afomarien dos cossos l'un a ses immediates ordres i l'altre les denrefeu a quals qualitats d'organització i energia feia justícia posant-li al costat un dels seus Mossos de confiança en quatre números més no sols perdonar més consistència a la divisió com a soldats veis sinó perdonar-li oficialitat ja que legalment figuraria aquest com a què fer amb Pep i jo quedàvem amb llibertat d'anar amb un o altre cos vaig prou entendre que comprenien que amb mi no podien subjectar-me disciplina i m'agregava un company de confiança que em vigilés no vaig pas ofendre-me'n, ens al contrari vaig agrair la delicadesa de lloc procedir el cap de pocs dies ja eren un fet dels projectes amb poques variants l'oferiment d'una bona soldada de gent no en mancar i més neguessin vulguda la perspectiva d'una vida mig d'etrebucaire sense el perill de la forca, t'entava molts però la prudència de l'arbós limitava el número d'escollits no entes mai el que es proposava l'esperar bé persistint en mantenir ses posicions malgrat la creuada que li venia sobre com no fos efecte de son caràcter al tio i fan ferro que sempre el portava despreciar l'enemic o potser una facció de la seva carn, superior tot càlcul que li impedia de llunyar si l'obligava a rondar en torn d'un objectiu que la treia, la corali, per exemple aquesta explicació hi donava jo amb el cor curcat de gelosia lo cert és que igual que un conill enverdiçat des de les muntanyes adornius fins a Roca Bruna anà donant tom sense que fos possible foregitar-lo d'allí i que no fugia pas sempre, sinó que sovint plantava cara i aprofitava el temps per donar algun cop de mà més o menys afortunat seguejar el pinós i el cantarrell segrestant en sala de santa bàrbara i en ambila de telaixar i despullar fins a la camisa alguns marxants i pecataires a la menuda que es creien salvaguardats per la pròpia insignificància Encara feu més, per aquells dies cobrar el rescat d'en cruells de vigues el qui portava ja pres des de quan la corria per collsa cabra l'operació s'afeu en el casino de sobre del pont de Valentí quasi les bàrabes de l'Orbós que no negues men fins que rebè l'avís de que el pres era llibertat i esperava en dit que s'inyot la tornada del Fidel sirvint portador de les onces que segons pacte havia hagut de constituir-se pres seguint el espai per espai del temps que aquest conceptuant necessari per assegurar-se que no se li havia parat cap ratera l'Orbós s'ha posat fet una furia i volgué personar-se amb el segrestat i fer enviar cap a un molí seguia amb l'esperança de recollir del llibertat alguna notícia de la Coralí però aquesta entrevista em fa un desagradable per diferents conceptes trobàvem anant cruells sentats sobre el jazz d'una cambra rònega on descansava quan vàrem arribar-hi la roba de recàmbi que el masové a prevenció li havia dut ballava sobre soncosa amb magrit per les misèries i les privacions sa cara rugada i terrosa sombrada d'una barba grisa arrenada tall d'estisora desapareixia quasi sota una barretina musca que se li enfonsava fins a les orelles d'ajús de la qual apuntava, com un rivet d'un blanc brut una estrella caps garrotat amb força en torn del cap semblava un captaire vestit de deixes afecta de sol llarguíssim que a ptiberi estava traspassat i convitja entuntit costant-li gran esforç conjuminar les idees i formular les paraules l'herbós en qui sota de l'escorsa del bonte Ujá li apareixia a vegades el mal humor despòtic del sultat estigué amb aquell infel·lís destrempat inconvenient com no l'havia vist mai amb ningú li parlar crits amenacant-lo fins a denunciar-lo als tribunals per sostenir tractes oculs amb els criminals proporcionant-los i diners que a més de donar-los i força els ell apolien en el crim en lloc de posar-se d'acord amb l'autoritat per procurar-se captura i son càstic els ulls del poble home rellueien febrosos sota l'estrany a caps i sus llavis tremolaven no arribar a pronunciar cap paraula però jo vaig prou llegir-la en son posat d'amargíssima protesta a la seva resposta que era ni més ni menys que la mateixa que estava a punt de despenjar-se amb dels llavis ja no manca si no que aquesta justícia que ens cobra els ulls del cap per una protecció i emparo de vents i persones que ens queda deure encara ens vinga a fer càrrecs si un dia ens escapem de les urpes dels fascinerosos que no sap castigar, deixant-hi la camisa per no deixar-hi la pell m'acomoguer una frissada de ràbia més quan vaig veure que aquell infel·lís vençut de la desgràcia aquí la sospirada redemció se li presentava més de tardana acompanyada dels espectres de la pèrdua de la salut i dels interessos la misèria talvolta per ell i els seus allargava per tota resposta a les mans i es posava als peus mostrant el seu acusador representant de la justícia oficial les horribles masagadures i verdangs senyals punyentes de les tortures del seu catiberi aquell primer sentiment se'n torna una compassió fonda vers d'aquell desgraciat a qui mirava com l'estampa de mi mateix la sola diferència consistia en què en ell les penes de l'ànima se li traduien en horroroses nafres de la carn així i tot no considerava més furtós que jo l'hora vos, que no en creixia pas d'acord sinó quan exercia de soldat se'l retirà on si es no és confús i jo vaig aprofitar l'ocasió per tractar inútilment d'indegar que el com de la cor a l'í res sabia se cregué que es tractava d'una filla meva vos ha pres una noia diguem-se petit aveu molt altissa ja es planllo tots dos i encara ens sos ulls i llui una mostra de pietat que m'arriba a l'ànima i em conyenta la compassió d'un desgraciat fi del capítol aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org la punyalada de Maríau Aireda llegida per Joan Pujolà capítol 15 us perseguirem tot 15 dies passàrem recuciant buscúries i forant caos des de la muga a Santa Barbara i Bejet des de Corsevi reu, oix i serralada del cos igual que Gossos Ratonès furgàvem saia allà entre maleses baixàvem a les timbes escalàvem els espedats ensumàvem totes les coves conegudes i moltes que en descobrirem de nou en busca sempre d'un rastre un indici de rastre tants fols que pogués donar-nos una mica de llum una mica de laia que ens encoratgesen la nostra tasca i ni el rastre ni l'indici ni llum ni fum aparegueren mai per al lloc parlo de rastres frescos d'indicis certs i positius perquè de rastres falsos o passats i de veus mentideres no vingueren massa sovint la partida era assenyalada en un mateix temps als llocs oposats no m'encanti mai la dona tapada i derrotada del de la mula ni tampoc les per bé fent o dient a so i allò alguns d'aquests dits i fets eren innegables i consistien en malifetes i enrecados que per sa índole acusaven la mà veritable de les per bé i sa tàctica diabòlica per desorientar-nos en nostres investigacions empleàvem de primer totes les habilidoses precaucions pròpies del temperament fred i precabunt d'enrafel no seguia mai cap camí sempre bosca a través a vegades abans de arriscar-lo passàvem hores enteres espiant la boca d'un cau o rullant-lo per tots cantons buscant una petja que ens pogués fer suposar un passatge de fresc altres vegades ens posàvem a la goit des d'un collet esbrossat o a la punta d'un cingle que d'on és vista els corriols o viaranys dels que suposàvem freqüentats pels malfactors o gent de frau així és alguna vegada perderem hores i hores seguint la petja que després resultava d'innocents contra banders els que donaren veritables espans en algunes copes ferem troballes que aprovaven l'estatge més o menys recent de gent fonadissa però mai cap de data prou fresca que pogués interessar-nos residus d'osamentes de bèsties que haurien servit per alimentació troços de llauna o de ferro rouallats fragments de fusta tallada amb ganivets, papers cremats senyals de foc o caps de teia reinosa això abundava molt passant els dies com si anessin perdent la feina a la nostra tasca començarem a deixar les precaucions que la prudència ens dictava i les inspeccions les feien més al vol i sovint aprofitaven molts camins afressats per fer més via i moltes vegades ens dirigíem citant-los a preguntes, els carboners buscarols i els artigaires de les magies que ens responien amb el recerl i manca de franquesa de la gent acostumada negantre dues aigues per aquest camí tampoc avançar amb res i ens refel començar a donar senyals de cansament i d'impaciència el pobre Pep, més pacient i el tractat pel meu estat d'ànim cada dia més eclaparat, s'aguantava encara un dia, després d'estar separat a unes hores de nosaltres se'ns presentà més animat que de costum faltar-li temps per comunicar-nos que estava sobre una petxa que si volíem l'endemà estaríem sobre la jassa dels trabucaires la jassa dels trabucaires feu en refèl desconfiat no busquem altra cosa més qui pot saber la jassa que tindran els trabucaires demà segur que n'hi ha els mateixos doncs no mai que aquí la sap respongui a l'altre, escapant-se l'ànima dels ulls sabeu aquell carboner sort que li diu a l'Asda en qui varen per l'allahí i que us vaig dir que semblava que em guinyava a l'ull doncs vaig tornar-lo a veure ahir quan anava a ser capa arreu i vam quedar d'envistar-nos avui que potser me'n diria alguna de nova encomanant-me en gran manera que no us parlés de res tal i tal fet, mireu el que hi ha perquè així m'ho ha fet jurar demà anirem al coll de clareoles de vencer-hi abans de 3 hores de la tarda i parar ferm perquè ell no pot assegurar quina hora serà que la partida baixarà la collada roja però sí que serà abans de fosc podrem seguir-la de lluny i veurem on s'aclata en Pep feia posat de tota la confiança més en refèl continuava manifestant-se desconfiat i què demana l'Asda per aquest servei fer-ho després de meditar un bell moment el que nosaltres vulguem ho deixo la nostra mà t'espongue l'altre amb la satisfacció de l'home que ha previst tots els punts bé bé però l'home que sap on passarà demà la partida de l'esperbé per força de saber moltes coses més perquè no les diu si vol servir-nos en lloc de quedar-se tan curt senzillament diu que primerament vol dar-nos una penyora que sap, després diu que ja parlarà aquesta roja semblar fer força en en refèl més no per això desarrogar la cara i continuar posant reparos que l'altre procurava de desfer a voltes amb més bona voluntat que fortuna i començar a veure-les acorralat menys m'agrada això afegir encara en refèl de parar hores enteres al lloc senyalat perquè hi estan relacions més o menys descobertes amb l'esperbé si aquest home és un murri com sempre crebut, això és ullàs la collada roja sobirà de molts indrets a més d'alcoll de clareoles per què vol doncs aquesta tasa del dimoni que siguem justament allí perquè diu que cal saber on som's si convé donar-nos alguna contraordra o fer-nos alguna senya passar en alguns moments de silenci en què tot reflexionàvem jo portat pel desig de fer calcom me deixava seduir per aquella perspectiva d'acció i m'inclinava agafar-me confiadament en aquell fil d'esperança la confiança ingènua d'en Pem m'encantava i per altra part, volia convèncer-me d'aquella posició d'en Refèl a més de sa filla de son caràcter desconfiat però vindria d'un sentiment de mort propi ofès per no haver sigut ell o per fer per l'asa, per depositar-hi sa confiança no obstant, fue el mateix pep que acaba per tirar-me sobre la galletada d'aigua freda com un home que vol treure de sobre un pes digués somrient amb la convicció de que donava un argument de pes al seu propi contrincant però una cosa m'ha fet llorar de no dir-te res ets tan desconfiat era jo qui us devia portar com a cosa meva ah, ja feu aquest amb expressió triomfal ho veus ara al perany redeu si no t'arriba a fer mal la llengua tu plans portaves al mig del fang us veus? ara comença això en grascar-me ara sóc jo qui us dic demà veurem-ho allò senti la beu de l'esparver que ens crida per boca de l'asa i cal no fer-li mal els avaranys cal fer el pollí i preparar unes altres morralles per el que sigui més ruc i es fregava les mans de satisfacció tot rient-se del joc de paraules que li havia sortit s'aconvinguer en executar les prescripcions de l'asa però separant-se en Rafel que cuidaria de recollir més gent i preparar una segona ratera prou grossa que s'enganxaria el caçador al mateix Rafel, que no hi veia de gotx de poder sortir d'aquella vida que l'ensopia entreçar el plan que nosaltres seguirem al peu de la lletra de hagut a la forta tensió que havia estat submès durant aquelles setmanes tirant sempre el descuretjament i la debilitació de la fent la meva sort se m'havia agrajat de més a més el cor amb una mena de desesperació sorda i fonda que sols per un accés de força de voluntat no esclatava amb violències però la idea de que anava a trobar-me davant de l'enemic, de que l'anava a veure encara que no fos més que per espiar els seus moviments me tenia del tot preocupat com, com desatinat i fora de raó unes vegades me deixava portar per l'optimisme pensant que d'allò n'havia de venir la redacció de l'infern que d'oïa dins i llavors la imatge de l'alcoralí venia a ballar-me davant dels ulls en si era com mai prometent-me una nova era de ditja i felicitat els nervis de tot el cos semblaven deslligar-se per efecte d'una lexitud morosa i el cor se m'espendia de boig més ben aviat el més negre pacimisme tornava a ensenyorir-se de totes les més potències comprenia que aquella operació fins realitzant-se tal com preteníem li estava molt encara des a la resolució del problema i llavors la meva estimada després de tant temps de captivèrit mans del monstre que no la volia més que per son valor carnal se m'apareixia com un objecte riquíssip delicat por que ja t'hi he fet malbé entre l'afenta i sota els peus de les bèsties més imundes impossible de restauració el cor se m'estrenia i no puguem plorar se m'espessia l'enteniment entre negros desesperadores però per més que tots hi posarem el nostre seny aquella operació a sortir fallida amb el fiança de nostres segones intencions ens pararà una tercera ratera en la que de poc ens inclou tinguem obstant l'aventatge de posar-nos cara a cara amb l'enemic la meva desesperació no em priva pas de comprendre el fracàs de l'operació ja que encara que teníem l'enemic atret de bala tot era que estava a polvor en salves l'espesso del bosc no deixava veure ningú sols per les fogarades se podia compendre la posició d'uns i altres i uns i altres fèiem foc a la bona de Déu vers on veiem el fum i les bales rebotent per soques i branques cap d'any causaven els que s'amagaven darrere d'elles l'ho verdaderament perillós era el descobrir-se doncs era presentar un blanc segur així tothom s'estava quiet contentant-se engal·lejada de bo d'això es perd el temps i les municions de bada, Rafael vaig cridar en aquest aquí sentia disputar-se crits a mostra bocaires tirem avant tal dic jo, feu ell i ja que aquesta bratulada no té pit per venir jo anirem nosaltres apa millons, som uniforis la veus ressonar per la buscúria i els més corajosos començarem a avançar saltant donar-bre l'altre a la quieta i amb l'arm encarada pronta fer foc a vegades s'obrirà un llampec i una bala xulava prop de nostres orelles de tant en tant se reparaven algunes ombres que s'apartaven en parances amb les soques a mida que nosaltres avançava llavors fèiem foc, si fa no fa amb el mateix profit que ells amb tot escursàvem les distàncies i com la selva es trobava cada vegada més neta de brolla, si bé més umbríble perquè anava caient el dia i a la volta de bardó que descansava sobre les robustes soques dels fatges era més espesa per moments ens veien menys però se sentien més clares les veus fins al punt de poder-nos parlar jo no sé el que em passava però pensar que allà, a tan curta distància hi havia un home que disposava de la meva sort que posaia la clau de tota la meva desesperació quan amb un acte de la seva voluntat podia desfer o afluixar a aquell dugà el que m'escanyava em tenia del tot conturbat la dignitat ofesa, la xerda de la bufetada rebuda i l'odi reconcentrat en tants dies de sofrir negant molt cor amb onades de fel m'impulsaven a tirar-me avant i ho feia seguit dels meus fidels companys que no poguessin retenir se'ls procuraven emparar-me com podien però intermitències desconeixat per la impotència de meus esforços m'ha sentit impulsat a plecar els meus rencors, a demanar en càssia pidular clemència amb una baixesa d'intencions que sols podia dictar un egoisme inopla que es cobria sota la falsa capa d'una poresa d'intencions Ibo, olíbo vaig començar a cridar quan era tan llustre que les fogonades que de clanc l'esclataven il·luminaven el bosc les porbonades de l'infern malheit d'estament de dimoni reprengueu el mateix temps en Rafael em veu desentonada on ets, on ets que no rones malheit rebrec del bordell escapat de la forca surco bar, escanya rectors vine amb els cabulgues de la teva llupada deixa'm veure tant sols que no hi és les per bé que no hi és les per bé lladres es per bé uuuhuuhu feu aquest respondent a la crida em veu sarcàstica que ressonar per la buscúria com l'udol d'un llop som així que no em puc moure tinc una espina al peu aneu si us plau i en Pep què tal tu sí que ets més home et mereixes el premi que et donaré un dia volies caçar-me la goita oi? començar un diàleg estrany entre uns i altres impossible d'escriure i jo miserable de mi afectat en aquells moments per l'enconjiment ingenit en bon caràcter quasi m'indignava dels insults que com pedra seca llançaven els meus companys sobre les per bé i els seus que per sa part no eren pas mancos per esquivar-se a les mosques Ibo! o Ibo! vaig repetir Escolta, què n'has fet de la Coreli? l'emoció del meu esprit, la fadiga o pot ser l'ofals de la meva situació em traien afectant me la veu que sortia finada i fins en trencar acabant amb un gall hola la exclamar la veu de l'espervent la foscor del bosc estrafent-me la veu sentiu el picoli com miola ja descuc fangós encara te'n recordes de la Coreli? deixa-t'ho córrer, home que està millor que tu que n'has de foscor en d'una mosca tan maca mitja família i engegar algunes brutalitats del seu repertori corajades per les rialades dels seus una glopada de foc m'apujar la cara, vivada per la vergonyiment de mi mateix anava llançar-me com un boig cap a una mort segura però en Rafael va retenir-me per un braz en tant que ressonava encara la veu de l'espervent volava clamant-me com un gos eh eh eh picolí en aquells moments ressonaran més amunt xiulets d'altra mena que callaran la gatzara dels tabucaires els qui sentirem allunyar-se corrents bosc amunt com ja fosquejava, era ben d'abades anar-los el darrere més tard en reuníem amb l'arbós que amb la seva escuadra arribava pel camí de la muga aquest, per tot consol ens tracta de ximples i criatures declarant que amb gent així no es podia fer res com resum de la jornada un centenar de bales perdudes inútilment el de Llin és volutat i jo, amb l'amor propi, més rebregat que abans fill del capítol aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 17 el meu estat d'ànima era indefinible l'acleparament fill del convenciment de la pròpia impotència i de la poca eficàcia de la Heusili me tenien en una mena de desabriment d'acori i de scepticisme amb el pròxim a la ruïna moral per altra part el record de la cura Lí tant de sòptit per modo tan violent eclipsada de l'horitzó de les meves esperances i en moments en què ella sola omplia tot el meu món era més viu cada dia i la imatge de la seva persona se'n representava cada dia d'un modo més punyent com el d'un bé perdut, únic i insubstituible com una mitologia l'única que Montser havia arribat a concebir després d'esforços inaudits i després de gastant la concepció les darreres, potser les úniques facultats psicològiques de Montesprit era l'amor robat que em desolava era que em corsacava l'egoisme o m'afollaven les hàncies de la carne abribades per fallides esperances desquisitats molt per sobre dels rebregaments que m'havien embafat quasi abans de gustar-los o eren els terrors de les fredíssimes tenebres de la meva jovenesa potser de tot hi havia lo cert és que em veia com en el llindar d'un avuidor immensa i em sentia el vèrtic de la vent que s'obria amb els peus però la necessitat de dominar-me ho fegant l'exteriorització de mos sentiments davant d'Agentana Hena la comprensió de les debilitats humanes m'arribava a donar la força de la costum el continu d'un any venir les diferents i vivíssimes peripècies arribaven a portar-me distracció a l'esprit contribuint a donar-me l'aparencia d'un home exesperat però equilibrat i en aquells moments fins així m'arribava a creure eren la soledat dels boscos en les obres de Talaia o en les confidencials de la mica en pep que desfet de la disfressa dels respectes humans m'arreprenia la força de l'interior desespero sentint-me del tot travocat feies raciocinis estranys procurant explicar-me la coexistència en mi mateix de lo que calificava de dues naturaleses una completament irracional que s'encarnaven al llop del somni que sovint se'm reproduia i una altra de ser racional admirador de les bondats i belleses que la Coralima havia arribat a fer compendre i que venia a representar-se amb com l'únic bé tant aviat conegut com perdut però és el cas que el buit produït per la pèrdua d'aquest bé exesperant la naturalesa racional al lloc de la barla d'esfera d'anar a les de l'altruisme apropi dels amors virtuosos i espirituals anava plenant en torn del meu propi egoisme ja crec que haver-ho apuntat abans jo no ho he sigut mai d'espiritual en el sentit de cultura de sentiments els exemples de ma Santa Mara eren molt llunyants i es veïts pel tracateig d'una vida aventurera i normal les ensenyances del seminari copçades sense vocació i sods la pervertitora influència de la llavors amic Ibu no acabaran gaire fons en la meva ànima i si no obstant m'havia conservat lliure de perversió a través d'una vida de peradolari era no per virtositat de sentiments sinó només per pulcritut d'instint per un atavisme de família per enconjiment i cortedat de gènior per una protecció especial del cel com assegurava algú més tard era com una mena d'Àngels sensales en qui fins als grans efectes entraven pels ulls de la carn i eren aquests ulls que m'havia enamorat no sols de la forma sinó fins de l'essència de la coralí la que si ve no filava gaire més prim que jo en disquisicions d'aquesta mena posaien prou una certa fe primitiva però ben acabalada una inocència i susceptibilitat un poc pagesímoles, barreja de coloma i de serpent i sobretot una gran consciència de la pròpia dignitat salvaguardada per bona dosis de força de voluntat condicions totes més que suficientes per a sugestionar un temperament sempre inclinat a demanar caminadors era ella qui m'havia prestat a les ales de colom salvatge per desenllotar-me però en quan deixi de sentir-me apaixat de les emanacions purificadores em vaig sentir tot el desespero del naufra que quan després d'inaudits esforços arriba a guanyar terra presa del spirat a se'n troba robat maltractat i capbossat de nou al mar primera conseqüència d'aquesta anèmia moral que ja venia de lluny havia sigut la debilesa de la part altruística del meu amor per la coralí que ha generat sempre com una fruita riquíssima de gustar, digna de totes les atencions i respectes del bon gurmán que es frissa per regalar-se i la segona faula anul·lació d'aquest accident de l'amor de bona llei tornant-se aquest egoista i disminuint en serenitat i pureza el que augmentaven intensitat brutal de tal manera les dues naturaleses de què parlava suar al final del raciocini acabaven per confluir el jo racional se convertia en aquisador del jo gos llavors sentia flequejar-me la raó veus estranyes me parlaven a cau d'orella no trobant fórmula alguna de console amb mascrencies dormides, sinó mortes s'atrovien al tremoló de la impotència me rassàvem-me en Pep l'amic fidel qui tan curt per entendre aquestes sutileses com jo per explicar-los-hi se'ls comprenia que sofria molt que era molt desgraciat i com ell m'estimava tant i estimava també en ella en ràbia convogut prodigant-me consoles estrans pels que se'ls podia apreciar-ne la bona voluntat que els dictava els que més me satisfeien eren els que tiraven a encoratjar-me pintant-me a l'hora d'estripar el mal factor que sempre assegurava que era molt pròxima en tal situació d'ànima assistia a un dels aspectes més sangnants que ha presentat el vandolarisme en aquestes conques dels Pirineus on per espai de sigles hi ha sigut endèmic el govern preocupat en s'os mal de caps ni s'ocupava de nosaltres i l'herbós que tenia carta blanca per obrar-se'n el bir veu, mentals no demaneix gens ni diners per mantenir-los s'arribant carnissant la lluita picat de l'onre per la resistència o desbregunyiment, que ell n'adeia de l'esperaver que semblava haver pres a pit el sosteniment del seu prestigi de guerrillet amable Aquest vindria entretenir-me en comptar la menuda una reu de d'accions que si ve contribuint a durbar el terreno per la catàstrofa final atrofiant els bons instins d'alesis i venjances poc contribuïen de moment a donar avantatges ni a uns ni a altres Si en Rafel va atrapar i sorprendre els trebucaires prop de Campujol de Roca Bruna prenent-los algunes armes i matant-ne un i al grau d'escales feu cosa consamblant fent un presoner que fos allàren en peu sense ni tan sols fer-lo declarar, no fos sense tenir alguns ferits algun dels quals morir i a les envistes del banyat han descuidat estava que de poc me'l xarpen Allí una bala li foradà la manta aquell dia en Rafel li toca fugir i l'Ibo cridava Atura, malaït, carcamau, que et desfareu les calces! Ell, tot el sentit de la mort propi s'adaturà i ja ratos tigren desafiant-se insistant l'una a l'altra avançar sol cosa que no feu cap d'ells perquè ni un ni l'altre tenien confiança la lleialtat del contrari Els pocs dies en terme d'acord sabí era l'Ibo que fugia perseguit per en Rafel que li cridava Datura, atara, que m'ho descurdaràs les calces malaït, ronc de cínia tot això m'ho comptaven Rafel trien foc pels caixals amb sergos meu, ja que em feia ple tot el que podies treny el llasos de solidaritat amb la meva causa Tot aquella ala de muntanya estava terroritzada fent-s'hi la vida poc menys que impossible doncs els trevocaires, amb tot i la persecució de que eren objecte, aprofitaven tota ocasió per donar el cop de mà no deixant res per verd sorprenguera ni segrestaren en un fau de beuda i el retirar-se per la collada del freu toparen amb l'herbós que tirant-se'ls a sobre, rescatar el presoner cosit a punyalades Els d'en Rafel trobaran un trevocaire que de tan fatigat s'havia dormit sota un hombre i allà el deixaren clavat sense ni donar-se la pena de despertar-lo en canvi els pocs dies trobaran un de sus companys que sorpresen una feina imprescindible allà l'havien deixat mort en la mateixa posició però el que feu al pes deixant-nos esbornats a tots per les circunstàncies que l'acompanyaren i l'herbós a la desesperació fa un amor de l'herbosset que li deien un brau minyó, molt agradós, nebot d'aquell per quines influències servien la mateixa escuadra i l'hi feia de secretari d'ajudant d'ordres i d'assistent a l'hora succeir que un dia l'enviar per una missió delicada i el vespre no tornarà com era convingut no en feu encara ell que ha anestat perquè el xicot era llest i capaç de desegir-se de qualsevol compromís pel següent dia no compararguent tampoc començar a alarmar-se'n per buscar-lo inútilment el tercer dia ja adquiria l'assertitud d'una desgràcia dolent-se'n vivament molt grats un caràcter fredament reservat sobretot se penaria d'haver-lo enviat sola en semblant circunstàncies si bé que era el minyó qui s'havia obstinat en no admetre companyia a la matinada al quart dia rebè confirmació de la mala nova s'havia trobat el cadàver del malaurat jove els quintants de part de balla que en principi allà ens dirigirem seguint calladament els passos del subcavo que estava i tètric que ni per un console ningú usava dançar-se-li a l'entrar al sole i a les envistes del mas on ens dirigíem ja vagirem als límits del Conreu un petit grup de gent entre ells hi havia una parella de Mossos que semblava d'una guàrdia una d'aquestes monyocques que guaraneixen els pagesos un plim de palla, unes calces i un jec subjectant-les a una creuera de fusta l'objecte de salvar les peniceres de les embestides dels alcells el seri més a prop vaig observar dels que xarrencat de cames i amb els braços estesos s'ho destacaven a groc sobre la nota groga de les peniceres madures d'o i el trajo de les esquadres i de seguida vaig fer-me compte de la cínica befa de l'esparver però encara em quedava curt perquè aquell malvat sempre feia bons els pitjors judicis que es poguessin fer de la seva malànima la burlera més luctuosa doncs era el pròpia erbosset el penjat a la picota fermat pels braços i pel coll a la creuera penjaven esllenguides sota un ventre enorme inflat pels humors en descomposició el clàssic berret de copa s'aguantava plom sobre el cap caigut de gairell sobre el muscla amb les galtes i el nas penjant li cap un costat els ulls mitjobers i guersxos la boca mitjvedada i torta ensenyant les dents d'entre les que per més bé fan penjar-ho una grossa pipa feia la ganyota més dolorosament extrafalària que imaginar-se puga i l'espectacle era un conjunt ridícul tan estrenyament tètric que feia venir tremolament de cames que regirava les entrenyes l'erboss avançar solemnament berret amb mà fins al cadàver deixant un rastre per la penicera que li arribava a la cintura de primer entubi li lleva el berret i la pipa que llançava moviment nerviós per l'esquena així el contempla un moment tremolant-li la berbeta amb moviment compulsiu després li té els braços al coll i s'ajuntant les dues cares em semblava l'una com l'altra dos dels seus subordinats l'obligaren a la força d'esper-se'n fent-lo seure al marge i mentre altres despenjaven el difunt ell arrenca una mena de plor petit i estrany com el qui no sap per què no ho ha fet mai qui més qui menys plorava tothom tothom menjó menjó sí que amb les entrenyes regirades i fetes malbé encara semblava trobar un principi de console per memorar el pervertida el dolor d'aquell home a qui sempre havia trobat ferreny i aixut com les roques de bastracar ara sabràs corda gel, m'assemblava a dir-li ara sabràs el que és sentir l'ànima carbonitzada de dolor petit fam i set de venjança i donar punyalades al vent fi del capítol aquest és un enregistrament de domini públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda per Joan Pujolà capítol 18 la despia va a picar i en conseqüències estigueram contramarxant tot un dia per venir a parar d'haver llanit el freu on semblava que havia de passar-les per haver per causa sobre el veïnat de Turtallà on hi tenia una preso hiada el pas quedat tan ben pres que l'enemic per força tenia que quedar-hi embascat més estava jo tant desenganyat d'espies i confidències que no tenia pas gaire fent l'èxit de la parada efectivament després d'aquelles hores d'enguni expectació pròpia de les grans operacions m'entrar l'avorriment fill de l'asscepticisme que s'havia apoderat de mi m'agrada els esforços d'en Pep sempre matina mantenir-me la fe fins valensa d'arguments plans d'innocència tant com de bona voluntat a cosa de mitjanit un dels atalaies avançats vinc a avisar-nos que havia observat un escavot de gent a banda de riu estranyant-se de la poca precaució en què caminaven cap al riu fer-ho l'herbós que ha segut amb els cols a sobre els genolls i el cap entre les mans feia dues hores que no havia dit paraula encara ho entenc menys com no siga que van cap al Pedral's sí que s'adreça en el camí vaig fer jo i quan has vist-ho que aquesta gent va gent de dret refeu ell incrementant l'agre uns altres avui van per en Rafael això d'aquí és una falsa confidència de què condemnat per fer-nos badà i aquesta gent s'han fet visibles per donar-nos rastre i tirar-nos encara més lluny llam de Déu d'home i que no hi hagi mèdida pel parli-la pell mala negada i tirant-se el retaco al coll s'ha disposat a donar ordres per recollir la gent que estava escampada pels crenys de la singlera dureu-vos, anem a pams diguem, Rafael, com volem-li parar l'acció? Quins fonaments teniu per parlar d'aquesta conformitat? perquè tot això que vieu encara no ho veig pas clar fonament cap però l'experiència m'ha ensenyat que quan aquesta gent us dona fonament per a pensar naps ja podeu estar segur que són cols si l'espervent l'ha vingut aquí és perquè sap que la retira ja és parada i sabem-t'ho que treu nars aquesta beborota al lloc, com no sigui amb segona canvi ells sabem que rondava ahir per la Raya de la Muga doncs quin millor tret se li presenta que clavar l'urpoopadral és on sabem de molt de temps qui té clavada la mirada jo no el seu lloc és el que faria i ben cal suposar que ho farà ell que és més múrri que jo és el cor que m'ho diu i aquest no falla si te'l vos sembla, anem-hi feu en Rafael arrotsar les espalles que a moments en contra refusen cara a donar-se prevençut però ja sabeu que el pedraus no l'orma en pas a la paia jo ho conto que si així no fos, temps a que fos arreçat més no t'hi fis que sempre hi ha una hora tonta i a vegades l'ocunqueu millor, fermat falleix primer si vos creure agafa la gent reunida i tira el dret jo plegaré la de més i vindré darrere allà Rafael a les paules de l'herbós prengui el consell i a grans gambades en prenguera amb el camí de pedrals a mi de què ens hi costava creixia la impaciència de Rafael que se'ns comunicaven nosaltres quan el dia començava a clarejar ja hi érem a prop i llavors ja marxàvem a sal de ca la sospita s'anaven convertint en certituds un veilet saltant de les verdisses del camí ens em prengui verbotejant comptant-nos que la casa ja cremava pel cantó de les establies i ens hem entrat matant en bilot no és que en Rafael tingués descuidat a la defensa del mas i teniu un clet vei, però sencer i home d'acció que a més d'exercer una gran vigilància disposava per un cas donat entre moltsos i pastors d'una vigia d'ugena d'armes precaucions suficientes per sostenir un primer entubi però així i tot sempre era de tema la falconada de l'esperver la pujada fins al collet de Malherba la feren volant no era entre les primeres calors del llustre matinal també sentirem alguns trets en Rafael fora de si marxava el golop al cap de la corrua sense cuidar-se de ningú i aquesta fau la seva arrada el mosso d'esquadra que amb tres números més ens acompanyava però li cridava que aparez un moment per posar-nos d'acord però ni el sentia i ell dubtant que si aquella criaturada podria ser-nos més fatal i que la serega i una guerrilla de flanqueig preferia anar seguint a rear a guarda així arribaran fins a les tàpies de la casa sense ordre ni concert i la tinc com una canilla d'arllevrés afortunadament per una imprevisió que no era d'esperar un home com l'esperver qui de segur se'ls tenia un atac de la banda del banyar arribarem de sorpresa produint entre els assaultants una confusió espantosa de les cabanyes i de les estables començar a sortir-ne gent esvarada i sense esma per defensar-se a tens sols a salvar-se per la fuïta feixes a munt que haurien en bona raó trobar tancada a la retirada i això era sens dubte el que els ensagava més però desgraciadament per la mala mania d'en Rafel no era així i l'un pare sí l'altre parellà com conill sorpresos a la pastura se'ns escavoliran per entre les melques i canameres quan ben portada l'acció devien quedar tots culpats alguns minyons que donaran la volta per la lliça estuparan amb el pròpies per ver que sortia d'altarrere i se l'hi tiraran damunt però ell que de corajós n'era de la bo se'n desfeu a trets de pistola i amb el ferent naun i imposant-se a altres s'escapava endonant naun dels seus camoricos i teganivatades m'ho ha agradat el desespero de la nova decepció representada pel desperdiciament d'una de les ocasions més felices que se'ns havien presentat que era reductible no adoptaran pas tan bon punt ens trobàrem a plegats de llançar-nos en persecució de l'esperve que xiulets anava reunint els dispersos al pasturim de Pardamun dels Quintanàs ho ferem seguint-li la petja i a la callada pel mig dels conreus aviat vegem el maleït capitós que llegeixen en mig dels seus se veia l'emparo de vos propens desafiava cínicament a crits amb sabeu d'aigua ardent no necessitaven pas tant per moure'ns els primers trets, alguns d'ells anaran amorros per terra començant el grup a retirar Lliseremun enduent-se'n als ferits també un dels Mossos que ens acompanyava reveu una bala a la cuixa veient que la presa se'ns escapava quedant aquella acció, reduïd als inútils tiroteig dels que ja estava tip fins als ulls fora de Tino vaig llançar-me com un boig, no veient davant més que l'estampa horrible del meu enemic que com un turajedón la plaça semblava complaures ensagant-me si tant-me com un toro de combat en Pep, més lleuger de cama em passava al davant més allà vaig trobar-lo genullat i de cap sobre una mata creiem-me que mossegava el cartutxo vaig guanyar-li avantatge sempre amb l'arma a la cara anava avançant fins sempre als ulls als moviments de l'Ivo que semblava nasc-me perdut fent-se invisible a intermitències obssecat en aquella de Lio de cacador que s'etge el sanglà en prou feines vaig sentir Albert, fes-te enrere per Déu que et casen com un conill jo no em feia cas fes-te enrere repetia el cridant o posèiem per l'esquena que ara vols donar ni més de cara al llop molaïc, borrec, ramader aquí vas tens en Pep que penteja la seva veu era tan aspre i imperiosa i tot el seu posat tan transmodat que va imposar-me en aquell moment algunes bales que es creuaven xiulant per damunt de nostres caps que es convenceren que efectivament se'n preparava una trampa que no els reixi perquè sentien l'arribada de l'arbós amb els seus més avall entre un grup o de minyons espalmats l'unclep del Pedral rasava les recomanacions de l'ànima al pobre Pep que amb una bala el sagí agonitzava estirat sobre una manta i servir-li de capçal umbraçat de falgueres no se li veia sang apenas però se fes humia traspassada per una palidesa mortal seus ulls tèrbols i migclucs de mirada entrebassada i sus llavis introverts per un bleix el ritmi i mesurat dibuixant un principi de somris bé atífic malgrat una bromera verdosa que se li escapava per la boquera i que el bon vei li aixugava cuidadosament denunciaven els derres moments d'un home que se'n va del molt amb el cor oprimit vaig atençar-me per recollir sos derres signes de vida que encara forem per mi entrebassar els ulls on il·luir un lleuge llampec d'intel·ligència i replagar els llavis accentuant un somris bé atífic fins a mostrar-se's blanques dents després se fes humies trossar prenent un deix de margura que el mateix podia traduir-se per una demanda perdó per tantes esperances ara fallides que m'havia fet concebir com una recansa de l'horfanesa amb què em deixava mancat de l'única poi humoral i de l'extre que tenia entre les meves senyalàvem dèbils extremituts les derreres manifestacions de la seva voluntat després, mirant-nos mirant-nos sempre fitafit ell expirà sense que jo me n'adones fins que el vell exclamar requiescati passe vaig alzar-me nervosament m'abracant d'un cop d'ull el cos esprimatxat d'aquell amic i de dos s'havia fet més interessant fins hermosa, sí hermosa com no li havia trobada mai malada per la palidesa de la mort s'osluís mitjo verd semblaven fixar-li infinit amb una mirada vaga que consonava amb la vegada dels somris que encara marcaven los seus llavis cap múscul era concret ni cap signe de violència afectava la veatífica expressió d'aquell cos mort i voluntàriament va venir-me a veure-li que tant li bromejava de les cames i les orelles i la nou del coll l'hagués vist en aquell moment l'hauria trobat hermos com dignificat pel sacrifici de la vida que per ella havia fet i aquest prestigi pòstu despertant al fons de moncor com un lleuger sentiment de gelosia i d'emveja quan l'hauria donat per veure-me en el seu cas, acabats els sofriments i oferint els ulls de la meva estimada la vida envallit per la gloriola d'una mort heroica tot creixia amb els ulls per fer-me més petit fins aquell tio d'infern que enfilat sobre l'escambell de les seves mal i fetes triomfava del dret i de la justícia per la sola força de son valor personal sol jo em sentia petit i miserable rebocant-me dintre de l'avuidor de ma impotència la plenitud de l'urfanès en què em deixava aquell amic que sense més recursos i que quan mori la seva negació era el de ressosteniment del meu esprit que s'enronava macaigui el damunt com una mola farinera i amb tot el meu cor acerraït no pugué dedicar-li ni una sola llàgrima fi del capítol aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org la punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà capítol 19 passant dies vaig sentir-la més encara la falta d'en Pep vaig sentir-la de la manera egoista que sols s'havia sentit les grans afeccions debatent-se mon esprit dins d'una avuidó tan abrosa ho foscat de cap i sense saber ja quasi de què em dolien i que desitjava dominada l'ància folla d'acció que m'esperona jave per la impotència dels medis i el fracàs de totes les intentones que l'empresona trobava a faltar l'apolló d'aquell amic amb sus insignificants consells amb ses inocentes mentides per sostenir mon esprit de batut però sobretot amb semai desmentida amb negació que el portava quan no podia altra cosa a un continu acte de presència com gos fidel que llepa els peus de l'amo engrillonat quals cadenes no pot rompre me'n refel que tan rabiós com jo, només equilibrat i de millor trem no se'ls no les cuidava de vigilar i preparar la revenja sinó que tampoc perdia de vista sus assuntos del contrabando l'engros apenas ens veia enfeinat en un garbuig de nans i vinents partes i confidències ja que en bona part fins a dia de suplir l'arbós mitja entuntita encara pel cop que havia rebut rastrejant sempre com un cap a dir apenas ens veia i les poques vegades que ens trobàvem no sabem què dir-me i per no parlar-me de la coralini d'en Pep qual mort també l'afecta molt abans de fugir que buscava la meva conversa amb l'arbós s'ho arrúti mal humorat pel fracàs de tots els seus plans i sobretot des de la tràgica mort del seu nebot no s'hi podia tenir cara i els de més companys allunyats per lo poc atreient del meu geni també em deixaven sol que de les penes tothom ne fugi que en mig d'aquell cúmul d'incongruències d'aquelles vaporades de sang i de covejances mal definides que embolcallaven el meu cervell s'hi dibuixava sempre amb una persistència diabòlica la negra silgueta d'aquell dubte que tirava entelà la bona memòria de la coralí en realitat, el record de la meva estimada en els darrers temps de nostra coneixença sobretot quan des de la margera increpava el mal ànima de l'Ivo en posat de verge aferèstega i ara lluitava corajosament contra les perverses insinuacions de la carn revoltada per la mala sort però el cert és també que la persistència de la vocació portava la familiaritat de la mateixa i per tant la discusió del tema sense l'escàndol que em produïen altres temps per altra part, les evasives dels meus companys les presses que es donaven a passar-ne els taps dels pocs travocaires que queien en vida en nostres mans cosa que igual podia significar que no donaven importància a un meu plet o que els faltava temps per tapar la boca qui podia parlar de lo que no volien que jo sabés el prestigi cada dia creixent del sequestrador qui anava adquirint les proporcions d'un heroe ell és gendari i sobretot aquell motisme absolut incomprensible de la coralí aquí talment semblava que s'hagués dragat la terra tot tot contribuia a obrir portells en la fe i de vegades sentia més debilitada fins vaig començar a sentir enquina contra aquells homes que em semblava que sols s'amovien per sòs interessos i sentiments particulars se'ns tenien compte que en veritat era per interès meu que s'havien ficat en tots aquells mal de caps i si molts d'ells tenien ara gravis personals que els esperonaven ni aquests tindrien si no s'haguéssim fet solidaris de ma primera desgràcia però jo en monelucinament me creia en dret d'excisir que sols per mi treballés tothom com me creia en dret fins de demanar explicacions al cel per el que favoria el triomf de la maledat sobre els furs de la justícia prou evident de lo que anava baixant en l'escala de marruïna moral un dia reixint-me per la boca l'amaragantor del cor me vaig permetre d'altre amb la inutilitat dels esforços i de la marxa de les coses l'herbós, que no prenia para en la conversa però que s'ho arrotim a l'humorat s'ho escoltava des d'un racó per fi esclatar que xerra, aquest simple que trobes que encara no fem prou es denagant-nos per aquestes garrotxes al terreny aquí començar per ser el teu enemic que hauria pres la lluita aquest ensenyament que té avui si no hagués començat pels vostres gallarets en torno d'una cap de trons que deixeu-ho si no li hagués donat peu ni mai les per bé s'hauria recordat d'ella qui les agona aquestes vides perdudes i aquesta sang besada jo també les he tingut reclamades les entraigues tant com tu i amb més motiu que tu perquè jo ploro la pròpia sang i amb els propis ulls i tu plones la sang dels altres i amb els ulls dels altres que no és pas tot tu vaig quedar-me espalmat d'aquella sortida trobant-la per la més incongruent i injusta no és que no hi pagés un fons de veritat en aquelles destrempades paraules sobretot des del punt de vista que s'havia col·locat sempre aquell home un rat i lleial pren capaç de comprendre certes situacions del cor humà punt de vista que havia definit en altra ocasió amb aquella estranya exclamació de condol surtojament que encara no era la teva dona però justament aquest fons de veritat i de raó era el que em feia més pujent a la seva embestida per el que em lligava de mans per defensar-me a més, la seva cara era tan fosca i el seu to d'aveu tan aspreingrat que em deixes faraït engargoçant-se-me la gola les paraules en què volia contestar-li fous-sens dubte aquell moment un dels tragos més amarcs de tots quants havia agostat fins allavors i també per mi mateix vaig fer-me fonadís picant-me el cap i el pit de grans punyades aquella nova brasa anant groxi l'incendi que havia d'abrosar el poc enteniment que em quedava creguent-me rebutjat pels meus mateixos i es resol anar en persecució de l'enemic fins a trobar-lo i en traïció sense matar-lo o fer-me matar, que ja tan se m'adonava vaig recomançar per m'encompte aquelles ascensions i de ballades del va-segoda, el va estracar el món i les agujes, encinglant-me per els pedats i avencs inaccessibles en busca de baumes i confurnes de grutes i bores ignorades o no visitades per ningú descobrint racons esfareïdors i besardosos que a mi mateix, fill del país més ensurprenents dormint a la intemperia malabrigat i alimentant-me del bosc o acceptant els rosegons de pàcals, carboners i artigaires per pietat m'oferien llavors prengueren més peu aquelles exaltacions de món esprit afollat de veure sang de queixelejar cara amb viva desagarrapant tranyes pelpitantes i corria com un desesperat que el pensament i la son m'arrendien després en moments de major sossego la donava per armar-me de paciència i com l'aranya a la goit passar-me hores i fins dies en ters ha colotat el peu d'una cova a la vora d'un vi arany sobre un collet esperant amb estupida passivitat que el qui buscava vingués a caure per ell mateix a les meves mans fins que canviant novament de táctica tornava a restrejar per instint com els perdigueix en tant que la debilesa del cos periódics de la ferida del coll m'apreparaven noves exaltacions i desesperos així es vaig passar setmanes cobsant totes les inclamències de l'estació una boira persistent me tingués m'ha perdut per espai de tres dies consumint-me en una desesperació sorda sense objectiu a voltes esquinsants a la boira em trobava de cara una espadat que em barrava el pas o ve de peu sobre un aven a l'estil els arbres centenaris els sacs apamisses soques i branques cobertes de molt saberdosa i entorn si t'escapdellava encara dèbils filagarces de boira com vaporades nascudes de l'ordenci de les entralles d'un monstres vacunat en matinada d'hivern cas estrany llavors que m'hauria bastat allargar el peu o amullar les mans per estimbar-me i acabar d'un cop amb aquella vida guardat per una mena de compassió estranya de mi mateix llavors me parlava a mi mateix procurant convèncem que no era pas munt d'estimo i coll trencat com una cabra i m'apartava del precipici que m'atreia com s'aparta un noi d'un perill en moments de concentració de vegades recuciava entre els records de la infantesa de quan va Santa Mara me peixia amb les cristianes ensenyances d'aquella estava sedullada com com que em rescalfés entre les cendres de la pagada carbonera per si troba cara alguna brasa amb què ens sentra un fugaró i quan passava frec a frec les ermites que com les de Sant Sebastià Santa Brigida de Llorona tantes vegades havia visitat en companyia d'ell i de l'avi me tensava la finestrala guaitant aquells altars on hi veia els pitgers tantes vegades umplers per mes mans de noi i res ni l'horació del pare nostre per remollar amb els llavis enfabrats aquelles visions lluminoses d'altres temps passaven davant mon cor com la llum de la candela davant de les nines delfinat que encara guaiten i no veuen sols m'amovien els llocs que em portaven records de la cor a l'í més sabria jo dir de quina manera em removien amb oli cremat, l'alzinavel el camí de la muga i tants altres llocs que havíem trepitjat sols acompanyats en aquell oasis del desert de la meva vida em despertaven reminicències ben doloroses que com a tals podien denotar encara un signe de vida espiritual però Déu meu que amb elles s'hi acoblaven recances impures com agraujaments d'ocasions desperdiciades que no tornarien mai més un dia més febrós i més entenebrat que mai va trepar-me la foscor obellcim del puig de basegoda fins que el rellent de la nit va desensopir-me i comencia a baixar per la part de tramuntant a la claror d'una mitja i una mala altissa que amb prou feines m'adeixaven travèure on posava els peus enfonsant-me en la pineda que devalla fins al camp dels amigrants Aquesta eren bona part incendiada de fresc presentant-se negra i fumada con boca d'infern les robustes canonades s'adestacaven sobre la débil salisties motsades per damunt del forcat com columnes d'una catedral gòtica quals naus haguessin siguts fundrades per la violència del foc Molta geia per terra mitj carbonitzades ho havien quedat estuntulades sobre llus veïnes i algunes, rosaigades per la brasa s'havien tombat sobre les roques formant balança i apuntant el cel com colossar els peces d'artilleria El sol de terra estava tapaït de cendre fosca i de punts de carabonigia que cruxia sota els peus o s'envescava per les cames afecta de la reina plorada per les soques que en alguns punts fins havia format regalims i tolls d'un fang llapisós com posterna En cert indret on la singlera se canalava formant com una xameneia la força de la corrent havia vivat l'incendi en termes que el bosc quedava llirrasc com si n'hagués passat un buferut i les roques calisses de les altures i de les pitxes engronant-se en còduls que blanquejaven escampats per sobre la tofa negra de la llisera com d'espulles d'un osari profanat És indescriptible l'especte infernal d'aquella espectacle Tot era fosc, negra i peorós en alguns punts encara si sentia l'escalfor i si veies pornejar el caliu entre pilots de brossa carabonizada L'ammosfera era irrespirable en certs indrets per la forta de la reina barrejada amb naçades de la socarrimada i el ventreia són estètricament metàlegs dels pocs branquillons que restaven de les soques despullades Tot era mort, la terra, les soques, el cel blanquinos i frets sobre el que aquestes s'arratallaven i fins la lluna esmortuïda qual claró quedava anulada al reflectar-se sobre aquelles negros de sucja Jo també contemplava mort vegant sols enesperit per aquells llocs de desolació dels que de la basarda dels cementiris volia fugir en essence a trobar mai la sortida Per fi començant a trepitjar verd vaig córrer encara més deixant enrere l'etaca negrosa fins que, ja lluny, vaig caures de renegat sobre la molsa el peu d'un corriol adormint-me de fadiga, més que de son Però amb la quietud del cos va començar la seva feina al cervell dibuixant sobre aquells fons d'infern del que estava obsessionat escenes diabòlics, de dimonis, tips de carn i dones pròdiques d'elles mateixes Els dimonis eren libo i els seus que reien en su pits com si verites en plena digestió i entre les dones hi havia ella, la cap de trons alta garbosa però xoclada i caricaturesca de les belles pagesíboles d'altre temps n'aconservava sols al gesto provocatiu i encara transformat com interpretat per la imaginació d'un crepolós Jo també ho era un dimoni però un pobre dimoni massilent i afamat que de bona gana m'hauria fer rossat a les deixies d'aquells mal farts i la cura li comença a mirar-me amb aquella aire de befa i compassió que algun dia li havia conegut i es disposar a donar-me com a un pobre pirulaire les llapies d'aquelles carícies que els altres generen farts d'acostar sa cara a la meva i sentir l'alert lividinós de la seva boca Sos llavis freds i humits com un cuc defengada s'aposaran sobre els meus produint-me una sensació tan ingrata que em despertar en aquell moment una silueta negrosa i larga brincava pel meu davant anant a fondres entre les tenebres del bosc quedant sols visibles dos punts lluminosos i bellugadissos com dues cuques de llum Allò i no era pas somni, era pura realitat ulluparràs creien-me tan mort de cos com era d'ànima havia vingut a donar-me sa besada de l'escol del fosser Fi del capítol Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org La punyalada de Maria Baireda llegida per Joan Pujolà Capítol 20 Per fils meus companys tocats de compassió l'esdignarem buscar-me recollint-me de nou a la seva comitiva fins l'herbós procurar com un acte de desagravis d'aquest línio de que era capaç de la naturalesa cantalluda Estava com rejuvenit el subcavo i molt enfainat i com un cert aire de satisfacció li traspuava a través de son visatge imperturbable En Rafael la nava hi venia a peregué ni fonència sense saber-se de cert mai bomparava Ens movíem molt però em semblà notar que de feina no em feia gaire i que tot aquell alderull era per segona de canvi Un dia l'herbós estaven sobre un plan gros del que n'esperava bons resultats que tingués confiança i sobretot que gastés molta prudència Poc més me digué, deixant-me les fosques més per a major claredat dels sucessos que s'arrealisaren després prescindiré del secret i faré la relació de certs antecedents molts d'ells ignorats per a mi fins molt posteriorment L'herbós havia trobat el desliurigador de la força de l'esperaver que tant el preocupava Per més que sembli mentida era en Vilot aquell gullut mitjimbècil buer del Pedralz aquí instintivament repalia sempre que el tenia prop com si presenti-se traïdoria El dia de la topada de Pedralz a l'arribar més tard l'herbós i els seus s'ha trobat l'infel·lís gullut mitjisfixiat pel fum entre les runes del corral el que no el salva pas de que el subcàvum ha l'humorat al ferravenia puntades de peu Alguns dies després transitant per aquells en contorns en un alto en què el subcàvus havia distanciat dels seus s'atopant pel beuer aquí com de costum engegar el botavant més observant que el gullut s'empanyaven sostenir la conversa de sobte li vingué una idea i prenent-lo pel braç l'enrossega bosc en dins i posant-li una pistola al pit li cridar Parlaràs el que et deixo mut per sempre amb el grat escrapoló de dimoni Tu ets l'espia del lladres Si en Vilot no li hagués convingut parlar ni en un ganchor ruent ningú li hauria arrencades les paraules Però ara no li anava mal que se l'obligués i abans que tot arrencar el subcàvum la promesa no sols l'ho perdó sinó d'un premi et truco de portar-li l'esperve i els seus allà on convingués Confessar que servia l'esperve ja de quan feia el contrabando si bé que segons la seva moral no tenia part en els crimes comèsos majorment en la crema del molí i ataca la casa del seu amo ja que ell no feia sinó avisar-lo dels perills i donar-li els fonaments i notícies que li demanava El dia de la feta del Pedral s'havien estat de gran xirinola al fons de la Muga, prot de la frontera i la confidència de què passaria en Pelfreu fa un herdit per allunyar l'enemic del lloc de la vacanal on s'hi trobaren més de 25 homes i més de 12 mosses, bagasses i barjaules de custoges, salyurens i perpinyar Ell en Vilot topa les perve i part dels seus per la banda de Pedral i es trobaixos tots que en Pelfreu feines se tenien drets i alguns proposaran atacar-hi que la foca la masia Ell deia, tractar d'impedir-ho per quan tenia promesa de l'esperver d'aquella casa seria respectada però fau garrotejat, arrossegat pel goll i tirat en mig de l'incèndia amb aprovació del mateix esperver llavors llorava enjar-se sin sortir com a mur riquera per instint comprenguer que per els seus plans no li convenia a perdre la confiança i la primera dil·ligència havia sigut demanar-li una quantitat pels d'anys i prejudicis que li havien inferit els seus el que accedia a aquell creu-t-se en dubte que així es quedava reclada la cosa i reformada la voluntat d'una espia que també el servia Allavors, amb la fina estúcia de que li era pròpia procuran vistar-se amb l'herbós Aquest, no menys fiquell posar a prova són enginy fins a convenses de que aquell miserable en aquells moments anava de bona fe El plan per atraure l'esperver fueu apuntat pel mateix bilot i estudiat per l'herbós i en Rafel Aquest, de temps tenia un ritme que ets hem de contraband-ho que volia introduir aprofitant els bons preus que es presentaven a causa de la persistent paralització del negoci, ja que de fet eren els travocaires qui prestaven el govern al servei de guardar la frontera Però no s'hi atrevia fins a haver-t'hi tu esquivat l'esperver qui coneixador d'aquests designis i que el president Liset, tant ributir no volia perdre'l de vista Aquesta foi la base de la jugada qual preparació que dà confiar del gullut que no era tan estúpid com aparentava Aquest, havia de fer entendre l'esperver que en Rafel no s'atreviria pas a empendre el negoci mentre no ho pogués vença o, per almenys, allunyar-lo del país a qual afecte, d'acord amb l'herbós que feia part en el negoci intentaria un esforç desesperat que el convenient era aquell fingís que pogués resistir l'empenta i se n'anés ben lluny cap a les guilleries o, per almenys, hi envies un escamot amb algú que gastés el seu nom Però, en realitat, ell deuria tornant quan en Rafel tindria el llestir de l'expedició prou ocultament i enterrar-se en tots els seus el lloc convenient rodejant-se d'un secret absolut que semblés el donar el cop de mà que aixia de les entralles de la terra Per sa part, en Rafel organitzaria s'expedició en tota la bona fe sense descuidar cap detall per no fer sospitales per haver que disposava d'altres confidències a més de la d'en Vilot Aquest, per accés de precaució, no s'envistaria més amb l'herbós i fins al seu amo aparentaria estaria ignorant de tot Les comunicacions amb aquests se feien per mèri d'una veia de la Casa de Pedrals Aquest era el plan enrerebesat que devia desenrotllar-se entre les mans de dos gats veis tracelosos com Guineus ajudant-hi un jove celebrat que era més malícia que tots plegats Semblava impossible que reixís però és lo cert que en mig de peripècies contra temps incidents que diferents vegades estigueran a punt de fer-lo fracassar s'arribar fins al cap d'allà Quan jo vaig reunir-me de nou a la colla s'estava al punt en què les preveia els seus foregitats per repetides empentes i batudes havien desaparegut del país i en Rafel s'afanyava aprofitar l'ocasió reclutant pecataires, homes i dones per a fer el gran negoci Més tard l'herbós cridat per altres atencions del servei també desaparegué de l'escena Alguns dies després, jo amb 4 companys més anàvem a rebre el vor a tortellar Veníem d'una dutzena de mosso reclutats dels puestos més llunyants i aplegats amb gran misteri caminant sempre de nits i sense deixar-se veure de persona humana Amb les mateixes precaucions anàvem a encar-nos a la cova de l'Albarra on per menesquerem per més de 10 dies enterrat sense treure el nas al sol L'Itinerari d'entrada d'en Rafel amb el seu frau fous senyalat per la muga i canals d'uja i la rater on devien ficar-se els trebocaires l'enciglar de tuta dels morts sotarrivelles en els trencs de la reconada de Bruy La posició era immillorable, traïció a part ja que en menys d'una hora s'aposava sobre l'expedició que indefectiblement havia de caure tot en ses mans per més gent que la guardés però aquesta foi la part més dificultosa de la planja que l'estutes per haver repugnava d'engeviar-se i sols quan s'aconvèncer d'aquella presència d'ell i els seus que no havia respirat per ell lloc podia d'un moment a l'altre ser notada i de que els seus se negaven a entrar d'i si no el veien en ell i en fi de que passada aquella oportunitat no se ni presentaria d'altre s'ha determinat encar-se la vigília del dia senyalat després que els seus ho havien anat fent per tantes i en successives nits Jo me'n feia creus No comprenent quina mala manya podia conduir a un home que era de la pell del dimoni a tancar-se com un conill dins d'un cau encinglat on sinava sols per un viarany format per un relleix de la singlera tan estret i perillós que bastaria en quatre per barrar-li el pas oblidant-lo a morir de fam Seria la mateixa hora tonta que portar el famós trucafort i sa partida a morir en metginats com rates sota les parets del mas de la sala i la que feu caure el terrible plane de mono en el perany innocent que estremaren a l'hostal dels plans per juguesca quatre fadrins mig borrachos Sortirem de la cova de l'Albarda, nitfosca i atravesant el Lliherka, que anava grossa a aigua allà emplenguera amb la singlera del sal de la núvia amb intent de resseguir la gran cornissa fins al tren de... un altre escamot a les ordres d'en Rafel tot figurant a acompanyar la expedició dels contrabanders, devia concorri per ribelles i tapar l'altre fugida de la cova de suposar que l'envestirien els vandulers al trobar-se encorralats És incontable el número de precaucions que durant la penosíssima marxa a fer-ho prendre a l'arbós algunes d'elles que semblaven trivials i fins ridícules Ens escorcollar despullant a tots de tabacs, esca i foguer, per ta moda que algú distreta o intencionadament fes llum ens feu deixar les mantes i tota impedimenta que no fos el fusell i les municions i els Mossos als barrets per molestos inútils per saber-les penes pronunciar cap paraula que no fos necessària i encara cau d'orella Amb molts indrets anàvem d'escalsos amb les esparbenyes lligades al coll o marxant de 4 grapes i com en alguns punts la fosquera tan gran que ningú veia el que davant d'ell marxava ens feu treure la camisa fora les cames per sobre les anques amb objecte de que, obrirant la blancó, no es trenqués la corrua El davant de la fila marxaven dos dels 4 paisants guies de confiança darrere d'ells el seu segon i els altres dos paisants intercalats perquè en el desgraciat cas de que es trenqués la filera o de qualsevol incident no quedés tothom sense guia darrere de tots anava jo i ell després de mi atén sempre a l'ordre a recontar la gent sempre que li venia bé i transmetent veus i ordres de boca en boca filer amunt i fem preguntes qual resposta tornava pel mateix conducte filer avall així caminar amores i hores sense fer gaire via per les dificultats i precaucions de la marxa pels repetits altos que fèiem tant per descansar com per sotjar qualsevol moviment i soroll que pogués denotar els sespiats l'arbo es partia sempre del ben entès de que se les havien vunt en amic tan astut com ell i tampoc concebia bé que hagués pogut ficar-se a la ratera sense prendre mil precaucions semblant-li que fins les mates havien d'espiar per compte seu als nostres moviments encèn a l'indret del puig de Sant Martí estaven verament llassats que podíem revenir-nos un poc si ve l'arbor redoblar les precaucions m'agraden les quals ara era una pedra que rodolava ara un buscà i capa'taven sec posant-nos els cabells de punta i fent desesperar l'arbor que de baix en baix renegava com un orió baixant amb la clotada de sagàs i borejant les singleres de la reconada de Bruís prenguerem una vessant escabrosa que mira de cairell l'espedat on hi ha la tuta alli esperar la gent uns pocs amb l'arbor s'arriba a poc més d'un tret de pedra del lloc on desemboca el viarany que ve de la cova la ratera quedava tancada la celistia matinera començava a apuntar pel orient però encara les tenebres de la nit no eren esbaïdes més que per la dévia el claraó de les estrelles fora el ressò de les cascades que remulaven a nostres peus la quietud era absoluta no sortint de les buscúries més que les remors placeboles de les nits calmes i a mi em semblava impossible que allò pogués preludiar altra cosa que una matinada esplèndida com tantes altres no podia capir l'existència quatre passes de l'home terrible rodejat de 30 saions armats fins a les dents en mon excepticisme creia la jornada fracassada com les de més l'enemic, si hi havia sigut, ja havia volat i gràcies que no fossin nosaltres els enganyats de més, jo no sentia pas aquell interior desfici aquella conturbació d'esprit i a les vegades m'adalatava la proximitat d'aquell poder amb qui pugnava de tant temps fins a l'Erbós semblava com entuntit i tamarós d'haver treballat pel dimoni crec que igual que jo li semblava impossible que el terrible adversari aquell rei dels travocaires en l'esplet del seu poder, hagués pogut cometre la borrada d'anar-se clatant un lloc sens més sortida que el viarany que com una reglada fosca creuava l'espedat d'allí en front de sobtes sentia un cant d'au matinera que l'Erbós reconegué la contraseña dels nostres i no s'enganya. Feu la contesta pel mateix estil i els pocs minuts com un conill d'entre la brossa aparegué un home. Era un dels caclatats dies a entre les mates del bosc, vigilava el moviment de la cova. Estava escrit que aquell dia era la nostra. Tot a la llodrigada era la trampa «Vau haver-lo i tot», deia l'Erbós fregant-se les mans i encara aquell home ens havia planat el camí d'un obstacle que podia haver-ho tirat tot en horris. S'adonar d'aquelles per bé per darrere precaució havia deixat un home per vigilar-los en contorns del pas de la cova. Ell comprenent la gravetat de la cosa no el perdé de vista de tot el dia i entrada de fosc a costància amb tota l'estúcia d'un lloc servei se li tirarà sobre, escanyant-lo sense donar-li temps de dia aï. Amb aquesta mateixa senzillesa li ho contava. L'Erbós quedava amb la nova tot transformat. Li desaparegué aquell tremoló de la verbeta que en ell designava ràbia concentrada i impotenta i posava una cara de pàscua com el del caçador que ha trobat la ratera plena. En quant a mi, ni ho sé el que sentia. Aquella mena d'insensibilitat de moments abans desaparegué, a cert. La idea d'aquella esca del pecat de tota la meva vida, la font de totes més desgràcies, el rival avorret que s'havia complegut enlletjarà sense compassió de dos seus cicaris dormint la son dolça del miserable avanut, no hi ha dubte que aixacaven mon cor entre el món de rancúnies i dodis acumulats, aquell agredols de les grans venjances satisfetes. Pronto, quedava un buit per un planar. Potser la consciència que el mal que m'havia fet era ja irreparable, si es cabia de conceptual perduda la cura li, en qual cas, totes les venjances del món no arribaven al lloc. Lo cert és que aquella situació tan suspirada i latida, aquell néctar dels deus que tenia flor de llavi, a mi mateix me sorprenia que no em fes més ple. En aquestes estàvem quan algú li semblava que el rabiró fosc, que el viarany marcaven mig de l'espadat, s'engruixia i tenia moviment. La fosc encara era espessa, per més que l'Orient s'anava enxamplant l'etaca lluminosa que precedia el crepuscul matinal. Amb tot, les llembregades d'uns i altres van aviar la dita del primer que el viarany de la cova hi havia moviment. De fet, una corrua de grups negres caminant amb molta precaució per por de mancar amb la fosc al peu i estimbar-se d'una elevació de més de 150 pams, anava receguint el viarany. Els primers estàvem ja unes poques passes de la rostada on el cordial s'aixamplava. Si bé, l'espadat continuava sota, però menys subtat i més brut de brossa. S'ha produït entre nosaltres un curt moment de confusió al punt amb enèrgiques interjeccions sordes donades a mitja veu. Quatre mosso s'avançaran entre la verdissa en bordre de tapar la sortida en cafós avallonatades. El nostre lloc fau reforçat pels que havien quedat més amunt i el mot d'ordre de la boss fau apuntava-hi i estalvia municions. L'enemic d'agué apercebir-se aviat de nostre moviment, que fau bastant fresós, si bé de moment no d'aguéren comprendre d'aquest tractava. Fins i tot s'ha sentit unes veus de l'arma seguides d'un arremó confosa. S'ha sentit clar que algodella. Els del cap de la fila apretaren el nas en vanint d'angulfar la rosta, més a llavors la carabina de l'arbor s'ha donat la senyal de l'espatec i les bales començaran a rebotre per la singlera amb xiulets esfreïdors. Els del cap de la fila anaren a cap girells i de seguida la regata fosca començà d'agotar taques negres que desapareixien engolides per la vim. Eren cossos humans que ferits per les bales no poden aguantar-se sobre el corriol on no hi havia lloc per retorcir-se, anaven a baix. Molts crec que queien abans de ser tocats amb la precipitació de la recolada o empanyuts per altres que, plans de terror, com els nàufrecs, defensaven la seva vida a costa de la Dols de Més. És indescriptible aquell espectacle de mort desenrotllat de sobte en mig de la passible solitud de la naturalesa dormida. Hi havia els crits esgarrifosos dels que s'estimbaven, les malediccions i renecs dels que encara s'aguantaven sobre pujant els ratunys de les travocades que sonaven, repetint-se com tronades per aquests racons espadats. I abaix el fons d'aquells crenys que s'obrien igual que mandívoles de dragó, l'abraó condensiós de les cascades, marcant com un moviment de deglúció del monstre femulenc de carn humana. I nosaltres ni donàvem tanta com podíem, no podíem donar ni força, que no diria pas mai prou. La filera s'anà aclarint i acaba per fondres. Els més que hi eren abaix, algun quedava mig penjat com per llingots de drapaira i els demés tornaran a clatar-se la tuta on se'l sentia disputar i lamentar secrets tot esperant la segona batuda. Són alguns pocs havien fet foc, sobretot els caps de fila, però els infelissos ni veien on apuntaven, i més l'hagués volgut guardar llors trets de la barra. Entre mig de l'abraó de la lluita, o per millor dir, del carnatge, s'ha sentit vers del cap de la filera uns cop sex, com si destralegessin un plançó i després un refrec de branques timberaball, com d'una usina que els carboners estimben des dels relleixos de les singleres. Potser ningú més va parar isment, sinó jo. Fi del capítol. Aquest és un enregistrament de Domini Públic per al LibriVox.org. La punyalada de Maria Bayreda llegida per Joan Pujolà. Capítol 22 Estava abocat sobre el Creny de la Roca, examinant en mullada d'esparver els cadàveres que es veien negrejar al fons de la Timbera, cercant inútilment qui podia presentar traces de cel de l'Ivo, que tothom suposava lli, però que encara ningú havia assenyalat. Saps que ja n'he comptat 19, i que encara em penso que no hi són tots? M'ha fet una beu a la groia que em glaçava sang? Era en Rafael, que havia baixat pel grau de la tallada, per allà mateixa on intentaren escapar-se els desesperats. Sí, 29 o 30, o més, vaig fer jo. Tant me t'adeu més com deu menys, si no hi ha gros. De petits n'aneixen cada dia. O carau, amb aquesta espulsada ja tindrem bona geia per temps. A més, li vas aquí baix. Fins que no ho vegi, no ho creuré. En aquest berro, els dimonis el guarden. No hi fa res, respongueu ella amb seguretat. D'acorda un breto, fins que els dimonis ve que s'encansen. Mira, veus? Afeixi assenyalant-me un tronc d'alzina com la cuixa coronat de fresc. Aquí ho n'ha fet el sal del lladre, i mijoaria una orella que ha sigut ell. Vejam. Se compta del famós ferrer de Talaixà, que una vegada, encorralat a una singlera sense sortida, destrelejar un gros plançó d'alzina i enroscant-se com una cert persona forcat s'ha deixat caure per l'espadat arribant-hi a l'esa baix. Aquesta sort tinguei mitadors en altres ocasions semblants, no sempre amb la mateixa fortuna. Conegueix-se amb el nom de sal del lladre. I tensant-nos els dos el lloc on havia deixat rastre la rossegada, que jo prou havia sentit entre l'espatec de la lluita, vagent amb el fons del torrent i entre els enterrocs baixats de la singlera el plançó tot pedrejat per la caiguda. Entre mitjans som follams rebregat si obrirà un cos humà sense moviment. I no, veus? Digue'ns, Rafel. És ell. No hi dubtis. Jo no veia pas clar que fos ell, però m'inclinava a creure-ho perquè només ell era capaç d'intentar una sort endesesperada. Quan en Rafel, ens semblava que el molestés posant-ho en dubte. Era un cas raro que la meva tiba de l'esprit no trobés conhort en el lloc de tants mesos constituir el meu desideratum. Totes aquelles escenes de carnatge que passes de satisfer la més refinada venjança no m'omplien. Vaig retirar-me del caire amb el cor tan desesperat com mai i encara em van Rafel que em seguia vaig dir-li, i ella, què s'has fet? Què se m'endona que el món s'enfonsi si no puc rescatar l'únic que ha estimat el món? Aquest home, fins morint-se portant-se en el infern del secret de la meva aventura. En Rafel m'obriga amb una mirada que transglueia una mena de compasió despreciativa. Encara penses en ella, crec que mal, la digue. Fins a quan seràs asa? Si el ragús de podeixa fa sota el peu el que tant mal t'ha fet i volia rentar-se les mans amb la teva sang no et satisfa? Que ni mai! En quan a mi, et juro que la jornada d'avui m'apaga de totes les trifulges i les penes que he passat. Altrament, creu-me. Amb aquella moça no hi pensis més ni t'enfalloneixis per això que si manca dona per parar a casa t'entic 3 o 4 doiades que són com de bo i acompanyant la seva xulada amb 4 copets a l'espatlla que m'acabaran d'enreviar s'ha d'espadir per anar al seu negoci doncs ell mirava sempre a l'ort i a la vinya i aquell dia era jornada doble. M'hace que les interpretava i jo feia temps les mitges paraules dels meus companys. La coralina era pas morta que llavors amb més o menys circunloquis m'ho hagueren dit. Era pitjor que morta. Era vençuda amb vida. Tot aquell castell de sublimitat que havia vestit per aixecar-me sobre el fang de perversió en què s'havia desenrotllat la meva vida havia caigut combatut pel mateix esperit malèfic del que em creia desliorat. Aquell lluminar que havia resplendit entre les tenebres de la meva imaginació com a obrir el que incluia la bondat i la perfecció quan el pressentiment no m'havia abandonat ni en els moments de major rebaixament s'havies veït, esclipsat per les vaporades de la corrupció. El poder de les tenebres era superior al de l'allum. Però això no m'omplia aquell holocaust de sang nan que no podia pas oferir-lo en ordre de la bondat triomfadora si es queren esprits de la maldat humana. Era un senzillacte de venjança contra la traïdoria del qui convertit de mic en enemic m'havia reptat a mort i havia perdut. Però la venjança contra la dona que mantinc memori pureza m'havia traït del fang per acabussar-se a ella o l'aniria a buscar. Però abans que tot i per sobre de tot calia saber pels certs si les preveja i allà al fons de la timba amb els seus companys. Per fer un haixa amb mi una verdadera proigia d'arribar al fons de la gorja. L'únic camí accessible era per baixa anant a buscar la torrantera per damunt de Sant Aníol. Més això representava una amarrada de prop de dues hores i va semblar-me que agafant la comissura del racó on les pedats s'ha trobada interromput per sullevaments reinflats per les arrels d'una vegetació poderosa, estenent cendraleixios a dret i a esquerre, de fer-ni, despenjant-me amb l'ajuda de tants i arrels i de la forta cordilla que per casos tals duien tot senyir el cos. Al principi la baixada no era pas impossible, començant a enfonsar-se ràpidament per la col·loçada esquerda. Després s'anava fent difícil i per fi vaig haver de fer prodigis d'agilitat i d'imprudència temerària per anar baixant, a ben de deixar l'arma i tot quan m'afei impediment per arribar a enfonsar-me fins més de dues terceres parts de la fondària de la ben. Més allà ja l'espedat tornava a regnar barran en absolut el pas a menys a llançar-se de cap al buit. Llavors, tirant-me cap a l'esquerra, posat a peu nu i arrepant-me a la roca com un llengardaix, m'adiria a treure el nas del d'un morrot sota el qual ja hi ha l'alzina estimbada, quan una veu fonda i resposa com la d'un contrabaix a fer-ho sentir a poca distància de les meves orelles, dominant per sobre l'abraó de l'aigua que no volava per la torrantera. Llavors ens sumo les peces que el que se l'ha despenjat. Que va que ni trobes a menca una per què et batin els coptes. Tant impensada amb a foc aquella interrupció de la basardosa solitud de la gorja que va donar-me un cop al cor. Ah, esperaràs de Déu, ja et val tenir pacte amb el dimoni. Vaig exclamar dirigint la vista vers la singlera veïna, que com l'aparet rònego d'un cel obert s'estania al meu davant. Pacte amb el dimoni. Feu ella amb sabeu fúnebre. El pacte és qui m'ha perdut llam de Déu. Tant de bo no m'hagué rafiat mai de Déu ni del dimoni, sinó de mi mateix que no seria allà on som, ni tu que ho diries contant les penques de la matança malparit de bordell. Fins a les hores no vaig poder precisar d'on sortia aquella veu que semblava la balada on sotarrat. Poques canes davant meu entre les darreres mates que creixien sota l'espedat xuclant del talús format pels detritus caiguts de la singlera, s'hi vellogava una màsin forma que no tenia domana més consuis febrosos que lluien com llampecs en mitj d'una cara fosca peluda i tota empastada de sang sostenint-se arrenvat a la roca apollat en dos buscalls. Anaves pel llofit de roba i tant desconjuntat de membres comprenia com se tenia dret. Com a veia, sense arma de foc per això no em manava por. Podia per sobre el torrent enviar-li fàcilment una pedra, una escopinyada quasi, més per posar-li la mà sobre n'era dues hores lluny. Però això es complavia en exercir l'única venjant-se que li era possible. Enviar-me-s'esciniques befes que, com flingantades, m'alsaven bullofes a l'ànima. ¿Què n'has acabat d'aquesta jornada? Gospord i Senek es buscaure-les per dius sense ni tenir el gust dels sarles ni menjar-te la que caçaves. Més voldria que te'n tarressi seccanes sota terra que no pas fer el bèstia menant tota la vida la retranca d'emperi d'em pau, glotint-los agons i guitant el ràscle amb l'aïtmorral de somera. I lograva de fer-me votar aquells rebroll d'inferm. Ets un malvat escursor de margera, li cridava jo, bufant de ràbia. M'has robat la sort, valenta d'engany, follonàs de dimoni, i t'has guardat de posar-te a matret. I va gent que no era possible llançar-me l'espai per sobre la benc per escanyar-lo, anava recolant, a fi de recollilar-me que havia tingut de deixar i fusallar-lo com un gos. Més ell no era pas tan tonto per no donar-se'n. I es disposava a guanyar mitja rossegons el petit trajecte que el separava de la buscúria amb la que sonia el talús tot engegant-me les fleixes més enverinades. Si ho sapigués dir, o el que jo sentia, encara en aquells moments de lluita perturbada i de confusió d'idees, creuava per mon cervell l'ombra d'aquell amic gravós i considerat de tothom qual amistat m'havia cregut a gavallar un dia. I al veure'l reduït a tant misera situació, tot admirant aquella mena de serenitat d'esperit que per tal traduïa jo el seu cinisme, que el feia superior són infortuni, encara vaig sentir-me corpres d'una llàstima estranya. Però amb les idees trevocades i desviada fins a la noció del bé i del mal, li demanava res menys que el darrer sacrifici de la seva persona anàres de la meva infernal displicència, de la meva fam i set de venjança, per lo qual fins me permitia fer una crida a sus antics sentiments d'amistat. No ho recordo bé, però crec que les cites des de les exclamacions venia a ser per aquest estil. Atura, tio, espera, som jo aquell teu Albert, o Picoli, amb qui tanta divertia. Deixa-me arribar fins al teu cor per clavar-hi amb un ganivet i xarropar-te sang de fera que farà bé a la meva reclamada i podrida. Deixa-me ferrossar a les teves entranyes, si és que entens com un gos a la vasòfia que estic necessitós de lo que tu et sobres. Ella arribava a riure amb aquella rialla de dimoni i, regirant-se'n, vomitar el seu despreci dient-me. Tiraves per asa i caves boig. Vés que t'anquin, bèstia, que és com acaben tots els que, com tu, no són bons, ni per llop ni per oveia. M'ha aguanyat temps que vaig perdre volent fer un home de qui no és bo per pondre ni per cubar. Ah! La cura li! Ja diré que te l'enviïn en conestigui més encinistrada en l'art d'esquilar totxos i n'estiguin empudaïts als car a la tenen a sol d'escot. I, sense mirar-me més, s'enfonsant la buscúria amb l'estès impròpia del seu aspecte desllorigat ajudant-se amb els dos buscais com un gorila. Vaig tenir intencions de deixar-me estimbar per la singlera. Jo no sé quina mena de predominir exercies sobre meu aquell malvat. Tant els seus afalacs d'ahir, com els insults d'avui, tenia la facultat de portar-me on ell volia. Pels insults d'avui els trobava més quants que mai justament perquè descansaven sobre un fonament de veritat. I és ben cert que no hi ha res que marqui tant com la veritat crua. Que no servia per llop ni per oveia, quan certo trobava. Per a la vida de Bretul m'ha fet una osa aquella bondat ingènita encara que mancada de base moral i per a la vida d'un ràdem mancava consciència de mi mateix, pràctiques de família en una paraula, tot aquell llevat de creències, obligacions i intuïcions de finalitat que formen l'encadenament de pares de fills i camí se'm havia arrumput, o millor dit, me l'havia arrumput el treball de llima sorda justament del que era ara mon carnal en amic. Me laia l'hora en què havia conegut en aquell home, però en mig de tot sentia una recansa de no haver-lo seguit ja que no era home per anar sol. Potser la fi m'hauria fet a les seves grulleres gaubances i hauria fruit de les platxaries del cos, ja que les de l'esperit m'estaven vedades per desconeixer la clau de la seva incògnita, si és que existia per algú. Així, per almenys m'hauria estalviat de passar-me la joventut glatint rosegons i guitant el rascle, com deia ell. Tot això ho reunava jo més tèrvolament en cara del que ho escric, entre mig de refegades sengnoses que mantelaven els ulls i d'aclopades de fer el que em feien sanglotar, tot esgarrapant cap amunt pels matolls i relleixos de la singlera. El meu ànim era voltar ràpidament per la marrada amb l'esperança llunyana de cagar-li a l'íbol avantatge o seguir-li al rastre confiat en que pel seu estat no podia haver-se llunyant molt del lloc de la caiguda. Si hagués tingut el capserer, hauria remassat una dutzena de minyons de bona cama i la desaparició de l'esperaver s'ha podia fer una batuda al bosc en tota forma amb alguna esperança d'èxit. Més estava tan desorganitzat de cervell i tan divorciat monesprit de tota acció col·lectiva que ni vaig recordar-me de tal cosa, a part de que tampoc vaig topar-me en cap d'ells. Un cop d'alt vaig desfeir bona part del camí de la nit passada, reseguint l'espedat per la cornisa i enfonsant-me en les marrades difícils i emboscades de matacans. La fany d'avançar camí me'n feu perdre, perquè no coneixem bé les tasqueres topaven badrunes inaccessibles allà on creia que el terreny era lliç. Per fi, creixent d'orientació perquè l'espassó del bosc m'aprivava de veure les muntanyes, vaig perdre l'esma. Allà, bosc no em quedava més remei que de ballar sempre fins a la torrantera per arribar arremontant-la fins a les raconades. Això suposava, encara, majoma errada, però era preferible seguir rodant a l'aventura per entre aquella inextricable selva. Devia renunciar el propòsit de cagar-les per haver l'aventatge i concretar-me a tractar de seguir-li el rastre. Amb penes i treballs, fent de la torrantera camí i passant en molts indrets les gorges aigua allà, vaig arribar per fi en aquella darrere i més espantosa ruga de la singlera on bramulaven les cascades acallant tota altra signa de vida quan ja fosquejava. No vaig trigar gaire en reconèixer la fossa dels infalissos estimats, molts dels quals ja hi enmigien pastats sobre les roques enrogint amb la seva sang les gorges manses. Altres, penjaven mitges quarterats pels brancalls dels verns i els dines. Vaig reconèixer l'arbre en què suposava vi a l'esperavè fet el sal mortal, eslaianma de veure retorcita en mitj d'escombrancatge un cos humà. Era que aquell, talvolte en tota la intenció, havia associat una altra a la seva sort. Ho vaig deduir de que, a més de que aquest restava encara ha garrotat el brancalls amb la pròpia faixa, se'n veien els restos d'un altre que havia sigut tallada. A la tensarmi notien més sorpres encara que aquell cos capulat com un manat de cremuixes passades per l'estricolador encara blaixava, respirant amb un roflet metàlic i acompassat precursor de l'agonia. Vaig reconèixer el de seguida per aquell mal carat de roig que acompanyava l'avi al dia de la topada de l'hostal. La mateixa barba de fregà i d'aiguera, les mateixes dents blanques darrere d'uns llavis curts de pell, la mateixa mirada blava i freda que sempre fitava com la d'aquells retratos que poseu-los com vulgueu, sempre us guaiten, i sobretot aquella mitja rialla no sé si estúpida o maligna que en raviava. I doncs, mal rotx, que us has devingut avui, vaig dir-li, espantant mal ressor de la pròpia veu i infel·lís no donar més senyals d'intel·ligència que la concentració de la seva mirada freda com si vulgués traspassar-me, accentuant aquell principi de somris estúpido-criminal. Pel de més, seguia el ritme del seu gemagó i sempre lo mateix. Vaig fer-li altres preguntes sobre l'esperver i sobre la cura-li amb el mateix resultat. Sols el parlar-li d'aquesta em semblava que la mitja rialla tornava més morriesca i que l'hi sortia de la gola adquirir un to més marcadament burleta. Això m'exesperava, fent-me xacalar-me pel canó i amenaçant descarregar-li la col·lata sobre el pit. Digues ara, rotx de mal pel, que s'has fet a de la cura-li. Digues-ho o t'estanallo aquí mateix la carcassa. I res més, si no insultar-me amb la mirada i amb la seva rialla de bestiota. La col·lata va caure sobre el seu pit que ressona com un sac ple de terrissa trencada, rexumant la sang per molts indrets sobre la jarra seca i negrosa que li empastava la roba. Gorroritzat d'ell i de mi, vaig girar-me en rodó, anant a caure mitre culzat sobre les roques del llit del torrent, sense ni recordar-me d'anar a buscar el rastre de l'esperver. Les ingleres que me'n voltaven, regressant-se gigantina sobre mon cap, retallaven finament llurs freus i punta sobre la débil celistia, sense relleus, com les dents d'una serra colossal, entorn d'aquell lloc profund en què els relleixos i negrejava grops la buscúria lleugerament entelada en alguns punts per un principi de boira blavosa que es congreaven al fons de la torrentera. El silenci for absolut en el sé per l'abraó de les aigües salientines que corrien revoltades riera vall. Semblava que el terratrèmol d'aquella luctuosa jornada hagués poregitat tot altre signe de vida i moviment d'aquella frau desolada. Sons qui les hagués tastades les grans sacadats de l'esprit pot fer-se càrrec de la meva situació en aquells moments en què, de boca terrosa i amb les mans arrapades de la cosca, desitjaven tarrar-me a sota terra per fugir de mi mateix com nafugia tothom. Sol al món, sense família, sense un amic, i el que és pitjor, ja sense un recés de fortales interior on emparar-s'hi monesprit. Més que abandonat me sentia, llançat com una rosa podria al fons d'una timbera. Per una clara evidència pròpia dels cervells desequilibrats amb un cop d'ulla barcava tota la meva vida, trobant-la tot ella, junyida a la influència d'una fatal voluntat que com una mala planeta presidia tots els meus actes. Ella matava ma inocència de noi sacant la benèfica rosada maternal. Ella havia esterilitzat la moralitzadora acció de l'ensenyança del seminari. Ella, en fi, havia pervertit ma jovenesa rossegant-me pels famers de la societat, separant-me de la gent honrada i, quan per força de la meva naturalesa, per instint, refractari el medi ambient en què se m'obligava a viure, començava a reaccionar treballant un altre món més noble i digne que el que coneixia, quan me creia lliure d'aquella putestat infernal i en camí d'una regeneració sanitosa, encara trobava mèdia de capbossar-me de nou mentre pugui considerar la coralí com una víctima sacrificada al meu mal fat, sentia envers vi mateix per la llei de la simpatia una mena de compassió fonda, una pietat gran que, en sermòdum, afufulava i en donava alguna resistència. Però des que havia acerit la certitud de la seva claudicació, d'aquella, la que havia del sarma del fangala en què em revolcava, tampoc havia sabut l'estilènic ruptora, aquella compassió i aquella pietat que s'havien anat debilitant com si cada vegada me'n considerés menys digna, acabaran per fer plaça una mena d'odi bestial. Era el dimoni aquell de les dues naturaleses que fins combatensa semblaven sostenir-se mutuament i ara s'anulaven. Era la darrera etapa d'aquell procés desesperat. Fins l'espectacle d'aquell miserable desconegut, fill de qui sap on hi sap qui que després d'una vida de bèstia amb la mateixa despreocupació d'una bèstia es moria sense protestes ni sentimentalismes de cap mena m'acabava d'exesperar per el que m'enxiquia amb uns propis ulls i envullant-me les propies idees que en quedaven. Però el seu estartor rítmic s'havia anat infiltrant de tal manera en el meu magí com si sortís de mi mateix. Semblava com un pèndol que marqués un temps que finia, com si fos jo mateix que agonisés o millodit o meu món que se n'és acabant es veïn s'angolit per les tenebres del no res. I quan després de debilitar-se paulatinament se sap per complert m'adongui per mort. Però cosa estranya, a llavors d'aquell cúmule d'espulles d'aquell pilot de podridura que no era més que egoistes, residus, delusions i esperances fallides nos ressortia un sentiment aerat de rebeldia desenfrenada que un copicència no satisfeta que em feu votar contra el cel com si allà existís el poder que em subjugava. De peu dret, aixequí els braços a la boca d'aquell pou espantós amb les mans crispades, amanecedores, com si volgués esgarrapar les estrelles. Però eren tan altes, Déu-me'ls, Déu-me'ls si ho eren. Mai m'ho havien semblat tant i em miraven d'una manera com si reflectessin tot el cinisme d'aquella mitja rialla del cadàver que llegeia i tota aquella immensitat d'espai m'aglenava amb el seu pes de just del que em retorcia jo com un cuc de terra sota la petja d'un bau. Bensut, rebregat i destruïts als derres vestigis del meu ser moral, vaig caure d'espatlles rompent en un plor sec, sense llàgrimes que malament podria dar-les mon cor a xerraït com un esque barrat a la fe, a la caritat i a l'esperança. Fidel Capito