 Det, som jeg sagde, er den gruppe, som jeg leder, findes op for institut for fysiologi og biofysik, som det hedder over i Universitetsparken, lige midt i de Google-bygninger. Der har vi et lille laboratorium, hvor vi undersøger hjernesælder, som bliver taget ud fra nogle mus eller rutter, og så kan man måle deres elektriske signaler. Man kan stikke mikroelektroder ind i deres sælder og få de her elektriske nerveimpulser. Hvordan kan man undersøge detaljer, se, hvordan de genereres, hvordan de påvirkes af forskellige lagmedler, eller i forskellige syddomssituationer, hvor man kan efterlige en syddom hos mennesker. Det er en typisk optagelse, når man har taget en lille stykke hjerneverve ud i en skole. Den kan holde sig i livet et par timer fra en rutter her. Man kan stikke en mikroelektrode ind og få de her spikes eller auktionspotentaler, som det hedder. Der kan I se forskellige typer sælder, som i deres eget fængeravtryk. Nogle sløver nogle. Det er en såkaldt pyrimidesælde op i Hjernebakken. Men den her over er mere en hissig fætter. Den er sådan en, der hedder en interneron. Den kan skyde meget, meget hurtigt, og I kan se dem køre ikke træt i modsætning til den anden dovne herover. Så der er altså nogle forskellige fingeraftryk, vi kan studere. Jeg fandt, synes jeg, et flot eksempel her fra en forskergruppe i London, fra et meget fedt universitet, der hedder University College London, eller UCL, i Forskerslange. De har stukket fire af de her elektroder ind i sådan et stykke hjernet fra en rotte. Og I kan se, at de fylde sådan en selvlysende substans i de her pipetter. Pipetterne er ligesom antyde ved de her fire stænger, der går ud, og så har vi de fire hjernesælder her, eller pyrimidesælder, der sidder ved siden af hinanden, og så bliver det så drejet rundt her i 3V. Der er altså nogle sellekroppe, og sådan nogle fangerarme eller udløbere, som de så bruger til at kontakte hinanden. Men det, man altså kan med de her elektroder, det er delt som målet de elektriske forhold, men også som man ser her, at fylde substanser ind i cellerne, og visualisere deres strukturer samtidig med, at man måler deres funktioner. Og det, man så kan jo, det er at studere, hvordan de her udløbere eller fangerarmer, hvordan de vise stille ændres deres form. Og faktisk i løbet af sådan et forsøg kan man se, at de her kravler rundt op i vores hjernet, og de danner sådan nogle små padehatte, der stikker ud og spejen, så de bliver så stukket ud og trokket ind over nogle minutter, og der bliver dannet, der kravler en fanger om forbi, og danner en kontakt til en anden cell. Så det er jo meget, man har ligesom indtryk af det, det er sådan en computer, der bare er, skal vi sige hardware, men altså der er en kolosal dynamik fra minut til minut op i vores hjerner. Og det er jo meget fascinerende, at det er noget, man kan studere nu i nogle avancerede mikroskoper, hvor man kan også faktisk i det levende dyre sætte sådan en stor, eller ikke en stor, et objektiv nede på hovedet, og simpelthen se de her ting ske i real time. Så man får jo så indtryk af sådan nogle hjernesætter, de har altså en cellkrop, de har nogle udløbere, forskellige foroverfor kabler, og så indelig der var to nødroner, kontakter og hinanden, der har vi nogle synaptiske kontaktpunkter, og I kan se her her cellekroppen, udløberne som kalles den Britter, som er modtagesstationer, her er et kabel, der kalles Aktionet, hvor navinpulsen så suser stadig ned til det synaptiske ende område, som sidder hernede. Så kan man så spørge os om, hvordan bliver det elektrisk, fordi det jo hjernen anvender jo de her elektriske navinpulser til at sætte en besked fra cellet 1 til cellet 2. Og der skal vi have to ting. Vi skal have nogle pumper, og så skal vi have nogle kanaler. Pumpen, den er meget berømt, fordi den bliver opdaget her på det institut, hvor jeg arbejder, er Jens Christianskov, i 1957, hvor det viste er, at han publicerede det første en gang, og så fik han jo Nobelprisen i 1957, altså 40 år efter. Og det han fandt ud af, det var, at der er nogle salte, der omgiver cellen, og der er nogle salte inden i, og der bliver altså pumpet natrum ud af cellen, og kalen bliver pumpet ind i cellen. Og så skal vi have to vigtigste salte her, som enda plus natrum og k plus kalium. Så for at blive elektrisk, så skal vi have pumpen til at skabe en ulige jonge fordelning over cellemembranen. Og det næste, vi så skal have, er nogle kanaler, eller de her små porer som kalationkanaler, som ofte er selektive for, om enten de røde kugler eller de sorte kugler kan gå igen, så kaliumkanaler, der sidder her. Og nu er det taget fra en norsk kollega Slæreborg, så det her er ydside indsite. Der kan I se kalium, så det vil gerne være hen, fra hvor der er meget til der er lidt, og det siver altså lige til stille ud af vores celler her. Og når man taber noget plus ind i cellen, så bliver den altså negativt, så man får et, det man kalder, et negativt mildemembranpotentiale, som er cirka minus 60, minus 70 mV, når man nu stikker elektroden ind og tænder for udstyret. For at så have fundt nerveimpulsen sat i gang, så skal vi have nogle andre kanaler sat ind i memmembranen, og de kaldes spændingsstyret, kanaler typisk for natremarkallium. Nogle der kan åbne sig lukkes i en sekvent, der leder til nogle specifikke jongestrømme, ind i cellen og ud af cellen, og når man putter noget plus ind, så bliver den positiv, og når man tager noget plus ud, så bliver den negativ. Så det er faktisk ikke mere indviklet, end det ikke er det store raketvidenskab det her. Og sådan en lidt mere realistisk billede, sådan en jonge kanal, er vist her, typisk at de samtager, der er nogle subunits, eller nogle bygge sten, der kan være fire, der kan være fem, der er sat sammen i en ring, der kan man altså åbne og lukke den her pror, og så får natremarkallium til at strømme, henholdsvis ind eller ud. Og når man så er over i sådan et laboratorie, hvor jeg arbejder, så kan man tage sådan nogle fine kurver, hvordan de her jongestrømme sker over tid. Nu har vi tiden ud af x-axen her, det er meget meget hurtigt, og der er hurtigt 1 millisekunder, altså 1.000 delesekunder, vi har en, to, tre her, og den sorte, det er altså det spændingsudsvink, der kommer i selven under det her, såkaldte actionspotentiale. Og den gule kure, henholdsvis den røde, viser så hvordan natrum strømmer, og hvordan kanium strømmer. Og I kan se natrums strømning, at det sker her tidligt, og så er der en lille forsinkelse, og så kommer kaliumstrømning så bagefter, så først strømmer natrum ind i selven, så strømmer kalium ud i selven, og gør den negativt. Den sidder og viler her ved minus 60 milivolt cirka, og så kan der være sådan et underskjut her, som giver den en lille pause, hvor den får svære videre fyrere lige bagefter, og det kalder man så en efterhyperpoleagering. Så her er det som mål de forskellige slags celler, det findes også i muskelceller, de her rektionspotentaler, og de findes også i hjerte i muskinvaturen, hvor de så har forskellige udformninger, men i sådan en typisk nerve celler, som den, vi så før, der er ved sådan et spike, det vil se sådan her ud, det tager cirka et millisekundt, og så er det altså overstået, og så kan det så suge sig ud af de her udløbere, og nu de synaptiske kontaktpunkter, hvor de så kan danne en besked fra cellet 1 til cellet 2. Og hvor hurtigt går det, når det nu suger sig afsted, det kan gå langsomt i det her tilfælde, det er en meter per sekundt, ligesom jeg viser her med den pointer, man ikke kan se i danskernes akademi, som optager herover, eller det kan gå meget stærkt 100 meter i sekundet, altså her fra over til mit kontor, på et sekundt, det er noget af det hurtigste, ja måske i 120 kan vi også komme op på, men det kræver sig, at de her fibrer, de er isoleret, og det kan man sige, det er sådan en avanceret form for rullepølse, jeg vil ikke om I har prøvet at lave rullepølse, som jeg smår mig, men det er noget med, der er to lag, der bliver rullet rundt om hinanden, og på den måde kan man sige, at de her skaberne har den form for isolering, kan det altså gå meget stærkere, og hvis man nu taber isoleringen, som man ser ved nogle sygdommen, f.eks. skerose, der taber man isoleringen, og så får man en afdæmpet nerveledningshastighed i vores nerve baner, og det kan jeg så give nogle problemer, at det går for langsomt. Jeg vil lige navne et projekt, som vi har været involveret i, og vi er deltager studeret de her nerveimpulser også, hvordan cellet 1 taler med cellet 2 i de her synaptiske kontaktpunkter, der er det nemlig sådan, at når det her nerveimpuls, der er vist med det her gule lyn, eller sol, eller hvad det er, eksplosion her, når det kommer susende, ned til endestationen, så bliver det elektriske impuls oversat til ekimisk impuls i og med, der bliver frisart nogle pakker med, et senalsstoff, et kemi-senalsstoff, der smitter i det her tilfælde er det et eksempel på en transmitter, der hedder acetylkuline 1, som kroppen bruger, når nerve forbinder sig til vores muskler, så får vi altså et susende nerveimpuls her, og så får vi et kemisk frissætning af et senalsstoff, der så kan påvirke cellet 2. Så det, man kan gøre, rent teknisk, men når man vil studere, så er det en råd eller en mus. Det er, nu er det en mus, så er man rådens hjern, er meget tilsvarende, kan man sige. Man tager hjernen lige for siktigt ud, af musen, skynder sig at putte nede noget iskold, saltvandsvæske, der så bliver bobbelt med noget ilt, og så får den noget sukker også, og så kan sådan en hjernet altså holde sig i livet 2-3 timer, og det vi så gør, er sådan en avanceret røsteskærmaskine, lukterkolben her, den fjerner vi, så begynder vi så at slice os ind her, og når vi når cirka, det skal jeg vil sige, det blå punkt 2 her, så får vi sådan et tværsnit, der kunne se sådan her ud, i musens, musens hjernet, hvor vi har det lidt mørke grå her, det er så hjernet bakken, og så har vi den her flotte tingest her inden, der hedder hippocampus, som er meget vigtigt for, på vores hukommelser og indlæring, også vores følelsesliv, og det er den, man forestiller sig for andres, for eksempel ved depression, og ved alzheimer sygdom. Hvis man får problemer med hippocampus, så kan man altså se det på, at det giver symptomer. Her er vist en af de her mikroelekturer, i sådan en scannings elektron, mikroskopipildede. I kan se, spidsen er cirka to mikrometer, altså to tusindelige lande millimeter, så hvis vi tager de der glaspipetter, og stiller op i siden af en anden, så kan vi altså have 500 på en millimeter, hvis de står lige ved siden af en anden, og den stikker man så ind i cellen, og kan man så måle de elektriske impulser. Det, vi har arbejdet med, på det seneste et samarbejde med Center for Psychiatriske Forskning i Ridskov på Psychiatriske Hospital, det er en rådte-model af depression, altså psykisk depression. Det kan efterlignes i rådder, og hvordan gør man det? Jo, man får fat i nogle helt ermindelige rådder, og så begynder man at stresse dem Det kan være forskellige ting, det der er bare vigtigt, det er at det er en form for mild, uforsigelig stress, og det giver altså så i en del af rådderne en depressiones lignende tilstand, hvor de går hen i djørner, sidder og surmuler, og hvad er det for nogle stressor, stresser og stresser, det kan være, at man tænder, slukker lys, og man tager deres vand væk, men det er til at alt det her, vi har, til altså jorden, dyrforsøgs-telsynet, de er jo meget efter, at alt ting forår går korrekt, det kan også være, at man bygger om på natterdag, jo, eller man sætter en dominerende hand ind ved siden af den, det kan de ikke lide, når der kommer en, som tror dem på en eller anden måde, deres dominerende hand, eller en anden hand, og sætter den ind, så den lige er i, man kan se den over jørnet, det stresser dem altså, og det kan man måle ved, at deres cortisol-spejl, altså deres stresshormoner, simpelthen går helt op i loftet, og når man bliver ved med det, i en tre ugers tid, så er der, jeg måske lidt som hos mennesker, cirka halvdelen af dem, og hvordan ved vi det? Jo, vi tester dem på noget, de rigtig godt kan lide, og hvad kan han råde godt, det kan godt lide at drikke sukkervand, så man tager en flaske med noget sukkervand, og ser, at det slubber, de jo i sig som regel, men efter de her ugerne går, med stressen, så cirka halvdelen af dem, mister altså enterasen, eller delvis enterasen, og det er så et symptom, man kaller anhedoni, som er en vigtig komponent af depression, altså man mister glæden, til ting, man normalt holder af. Det man så kan gøre, bagefter det, er at behandle dem med antidepressiv medicin, eller elektrojok, så man også gør at huske deprimeret patient, og så kommer de altså tilbage så man forestiller sig af den her model, på en måde efterligner, at depression hos mennesker, og det video så gør, vi får rådderne, tager deres jernet ud, lige så forsigtigt, og laver de her snits, som jeg beskrev, og så kan man sige, hvordan er nu jernesællerne, fungerende, lad os nu sige det her vigtige, og hippocampusområde, og hvordan ser det ud med dem der, og der er nødt til at lige beskrive, man mener, at jernes netværk, i hvert fald, i jernetbaks område, består hovedesagligt af, skal vi sige, to slags sæller, der er de her, jeg kalder arbejdshæste, som er de her lange pyrimideformet, det er de, måske 40 procent, sællerne, så har vi nogen færre, nogen 20 procent, det er de her små lokale indskudsnøroner, eller internøroner, der bruger så hver deres signalstoff, det her bruger glutamate, som vi kender fra de tredje kogeri, en aminosyre, og den her, nede den frigør, et andet signalstoff, der hedder GABA, GABA, og man forestiller sig så, det er i hvert fald den model, man normalt arbejder med, at der er ligesom nogen arbejdshæste, der ligesom gør arbejdet, signalerne skal støde osv, og så er der ligesom nogen, der skudt ind, som svinger en form for en takstock, kan man næsten sige, og der er nogle forskere, som har studeret specielt de her indskudsnøroner i detaljer, jeg ved ikke om I har hørt, Lundbeckfondten har en ny jernepris, til nogle prominente forskere, de siger det, det er den danske Nobelpris, man lad os nu se, men den er lige blevet uddelt fra første gang, til tre meget prominente forskere, fra ungaren, der altså nu arbejder i forskellige del af verden, og deres forskningsområde, er præcis de her garpe indskudsnøroner, og en af forskerne, Jord Busacchi, han går meget op i, hvordan de her indskudsnøroner, danner de rygmer, som findes i jernens netværke, men i hvert fald, hvis der nok går noget galt med de agenterne, så kommer rygmerne ud af synk, og det, vi så har fundet i den her situation, i den stressede, glædesløse rådte, som jeg har skrevet, det er, at de her agentceller, de delvis miste deres funktion, her kan I se de normale spikes, eller de der potentiale, jeg har snakket om før, der suser afsted, men i den stressede, glædesløse rådte, jerneskive, der er taget ud, og lagt ned i mikroskope, der kan I altså se, at nu de holdt op med, og skyde de her spikes. Når man så behandler de her, den halvdel, der er blevet deprimeret, skal jeg vil sige det sådan, med en daglig injection, af et antidepressivt stof, der hedder S-italopram, så vil man se, igen, cirka halvdelen, af dem, der var deprimeret, de bliver så, skal vi sige, sukkervandsmæssigt normale, og sovsusme, og ikke også deres celler, lever op igen, i hvert fald delvist. Så er der en halvdel, som ikke responderer på den antidepressive behandling, måske lidt som, man ser det hos mennesker, så på den måde har vi et altså helt spektrum af forskellige undergrupper, er rotter her, som viser altså nogen, er modstandsdygtige for stress, mod stress, andre er meget modtagelige, dem der er modtagelige, kan så behandles nogen af dem, i hvert fald, og så er der altså det, vi kalder en behandlingsresistent gruppe. Så på den måde, er det en god model, i og med den afspejler, alle de helt det her, så skal vi sige spektrum, af forskellige undergrupper, og ja, hvad sker der så, når diagent cellerne ikke fungerer, så får vi altså en påvirking af jernes, jernerytmerne, og det forestiller man sig så, at det kan hænge sammen med de symptomer, som de nu udviser. Og det, vi ikke forstår i nu, det er, hvorfor det her sker, vi kan konstatere, at det sker, men vi ved ikke hvorfor, og det kan så blive basis for et nyt forskningsprojekt, der vil tage sikker lidt hårdere, men at finde ud af, hvordan, hvad der sker, inden de enkele celler, er det nogen forskydelelser i nogen salter, er det nogen jonkanaler, er det nogen proteiner, og får til at blive holdet op med og skyde. Og når man så giver de her lykkepiller, så kan der lykkepiller, hvordan kan det så få aktiviteten tilbage? Det er noget, vi ikke forstår, men det er jo selvfølgelig oplags spændende, at finde ud af, hvad der sker på niveau med de enkele jernes celler. Noget vi også overvejer, det er at give rådderne elektrosjok, som er en meget effektiv behandling, så vil jeg forstå, hos mennesker, og se, når man nu gør det, sker der så det samme, med de her, er der nogen, som ikke responderer på elektrosjok, og ser man, at lige som de her, de er genceller igen, livet op, og det vil så blive et fremtidig projekt i laboratoriet. Så jeg kan se, tiden er ved at være gået, så jeg vil bare konkludere, at set fra vores synespunkter, og dyremodeller, af forskellige nøgo, psykiatriske sygdomme, meget ønskeværdige, og brugbare, til at undersøge fine detaljer af nervefunktionen, og vi kan altså spørgsmålige mekanismer i hjernevævet, der for eksempel kunne lægge bag, eller lides af i hvert fald depression. Man kan tænke på, hvis man nu udpejer en mekanisme, der lige som er gået galt, kan man nu finde et substans, som kan gå ind og skru den rigtige vej, altså den plastiskitet, som er blevet induceret, til det dårlige, kan man sige, kan man på den plastiskitet, drede tilbage, man kan formulere nye behandlingsprinciper, man kan også teste dem, og senere selvfølgelig er ideen, man så finder de vis lovende behandlinger, og tester dem på mennesker, og nu snakker vi perspektiv på 10, 20, 30 år her, for menlig. Og så vil jeg bare sige, tak for mærksomheden, og så skal vi bytte til næste taler.