 Ensimmäinen luku, Pahdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Mikey Brody. Pahdokas. Kirjoitti Juho Reijonen. Ensimmäinen luku. Muun Itä-Suomen kauniimista kirkonkylistä on kahden ruohorantaisen järvenvälin pistävälle niemällä. Niemen keskitse edästä länteen, tahillännestä itään, jos niin tahdotaan, kulkee kohtalaisen korkea kangas harju. Näköala harjulta on laaja ja vaihteleva, niemen ympärillä päälyvät monisaariset vedet. Sen keskipalkoilla latistuu harju alangoksi, antaen siten sijaapärille hietarantaiselle lammelle, joiden äurelle humisee muutamia korkeita kelohonkia. Siellä täällä näkyy sarja istutettuja puiita, hieskoivuja, hyötyisiä pihlaja pensaita ja solakoita lipiseviä haapoja. Kyllä näyttää ikään kuin kihisevän huiskin haiskin rakennetuista taloista ja mökeistä, joita viimeksimainituita nähtävästi on monta vertaa enemmän kuin edellisiä. Harjusta pohjoiseen päin näkyy etäällä siintäviä korkeita vaaroja, saaria, salmia, kellertäviä vilja-vainioita, muutamia muhkeita taloja ja nuorta tumman vihreätä kuusikko metsää. Harjun eteläviirre on loivempi, sitä peittää metsä, jossa paraasta päästä kasvaa rakämentyjä ja niiden välistä Keidas Lammin kirkas vesiikimaltalee kesäisen päivän laskeutuessa. Lammin rannalla sijaitsee isoja ikirikas lampellan talo, jonka viljavat savimultaiset pellot ulottuvat järveen saakka. Lampella lähimpinen, hyvin ruokattuinen ympäristyinen on kunni ihana Keidas, tuon kaksi laskoksisena penkereena sille puolen alenevan, vihannan erämaan keskellä, jos sitä erämaaksi voi sanoa. Suunnattavan suuden vaskikärmien tavoin kiemurtelee talonlahitse ruostenkeltainen maantie. Kylän itäpäässä lyöpi se vielä muutamia lenkoja, ikään kuin ei miedellään tahtoisikaan kylästä erota, vaan päästyään vanhan kello-tapulin ohitse, lähteä se rohkeasti eteenpäin teille tietymättämille suorana kunni mittarin lenja ikään. Noin pari miespolveja takaperin oli tapulilla vieressänsä uskollinen toveri. Se oli jyrkkäkattoinen ja varsinkin ulkopuolelta vahvasti tervattu ristikirkko. Mutta nyt se jo aikoja sitten on hajotettu erään herrassanukkuneen provastin toimesta. Seikka joka tuohon hajotustoimeen johti oli seuraava. Pappillon kellokas lähti eränäpäivänä kirkkomaalle jaloittelemaan, ja kun kirkkomaan aita oli huono, pääsekin se sinne. Haudankaiva ja tolvana oli heittänyt vastakaivamansa haudan ihan peittämättä, ja periakka taittoi siihen pudotessaan niskansa. Haudankaiva ja menetti virkansa, ja kirkkomaalle päätettiin hankkia uusi aita. Kirkon seinähirret havaittiin tanakoiksi aidaksiksi, ja sitten ladottiinkin niistä jo uutena vanhan näköinen ja ummellen kymmenen vuotta kestävä aita sojelemaan, kuoleitten rauhaa ja elävien elämää. Hirren lopuskoista rakennettiin kylän keskellä olevalle kauniille kummulle vankihuone, jonka viereen Eräskirkon patsaista pystytettiin kaakin puuksi. Siten oli herran huone sanan varsinoisessa merkityksessä muutettu ryöverien luolaksi. Uusi tempöli, joka pienirutuisinen akkunoinen ja tornittominen katoinen myöskin enäämmän vivahtaa vankilaan kuin kirkkoon, tehtiin kylän läntiseen päähän ja kiireillä tehtiinkin. Kiireissä unohtui kuitenkin tapuli entiselle paikalleen. Senpätähden onkin nyt kirkon ja sen kellujen välijä puolentoista virstan paikoille, eikä Jumalan palvelus, varsinkaan lensituulalla, tulisi vähäkään häirityksi, vaikka kellon soitteja kesken saarnan läppäämään rupeaisi. Siihen aikaan, kuin vanha kirkkovielä oli virassa, oli kellotapuli kaikuistaavetin virkahuoneena. Siinä hän, kuten vanhan testamentin aikuinen Kaimansäkin, soitteli ihmisten harttauden herättämiseksi. Taavetti tekikin työtänsä oikein voiman perästä, eikä vain huvinhuoksi, niin kuin nykyojan soittoniekat. Hyvällä omalla tunnolla saattoikin hän kehua oikein tarmon takaa toimittavansa virkansa, ja virkaaseeman puolesta olevansa pitäjään ylhäisin mies, joka maailmassa näkee paljoa laveammalle kuin moni muu. Tosiaankin oli hänellä tuolta ylhäältä lavea näköalaa, ja korkea asemansa toi hänelle mieleen niin outoja mietteitä. Sieltä näki hän paljo suuria ja pieniä, rumia ja kauniita ihmisiä, näki luonnon juhlapuvussaan, ja sen ihmeellisen järjestyksen, joka kaikkialla maailmassa ilmestyy. Taavetti näki isiensä haudoilla rauhattamasti vilskuvia ihmisiä. Hän näki kynelien kostuttamilta läpokunmuilta puhkeavan kauas tuoksuovia kukkasia, näki, miten pienet kynelhelmet urtivat syviä, vakoja, leskien ja orpojen kasvoille, ja miten näsetten päiväpaisteissa kimaltelivat kunni kirkkaimmat timaantit. Toisinaan taas ihmiset kävelivät hautausmaala iloisesti nauraa hekoittain, ikään kuin ei murhetta maailmassa olisikaan. Joskus astuivat ystävykset tuolla alhaalla, mitä suloisimmassa sovuissa, välistäne taas tölmivät ja tuustivat toisiaan Herran huoneen portailla, kirhohtain istumaan parhaille paikoille kirkossa, ennen kuin ystävät niille ennättäisivät. Kaikki nuomaan pinnalla häärivät olennot näyttivät katseliasta niin naurettavan pieniltä, niin vähäpätöisiltä, joko ne sitten korskiasti kohottivat päänsä ylöspilviä kohden, tahin masentunein mielen loivat alakuloisia silmäyksiä alas maan tomuun, mutta niinhän ne aina maaliset esineet ylhäältä lähempää taivasta katsottuina näyttävät. Selloin tällöin luuli taavette kummenkin muutamissa ihmisissä huomaavansa jotakin juhlallista, katomatonta taivaalisen valon heijastusta, joka ei laisinkaan naurettavalta näyttänyt. Hän ihmetteli kauan, ketä ja mitään ihmiset olivat, ja keksi kuin keksikin viimein niiden olevan sulhaisia ja morsiamia, jotka saapuivat kahtena eri olentona kirkkoon, mutta tulivat sieltä yhtenä takaisin. Tavallisesti säteili silloin ihanilla toivon kukilla kaunistettu Riemu heidän sasu-pältään, ja koko maailma toivetteli heille hymyhuulin onnea. Taavettille itseleensä ei taas hymyydyt kukaan, kun parkellojen aina avonainen kita näytti irvistelevän hänelle, ja niiden paksupäinen kieli oli ainoa, joka onnittelihäntä. Hän oli yksin maailmassa, vieraana vertaistensa seassa. Kummako siis, jos miehelle kerran joillahti mieleen yksinäisyytensä, kummako, jos maailma tuntui hänestä kolkolta, tyhjältä? Sentähden kysäsekin kellon soittaja itseltään, miksi minun täytyy olla yksin, vaikka veden kaloillakin sanotaan olevan kumppanensa. Kellot lienevät ainoalla korvallaan kuulleet tuon syvänä huokauksena soittajansa rennasta puhjenneen kysymyksen, koska ne yhäte siitä lähtien matkivat, miksi yksin, miksi yksin. Sitä ne vaikuttivat harvaksen ja hyvin kummallisella äänen korolla, ikään kuin olisivat tahtoneet saada kysymyksensä aina ytimiin asti tunkeutumaan. Lepäättäessä ne vielä venyttivät tuon kiusallisen utelemisensa niin luonnottavan pitkäksi ja valittavaisiksi, että rauha taavetti paran rennasta kokonansa katosi. Saarakseen tuon kiroutun kysymyksen vaikenemaan, rupeesi raikunen soittamaan raivoisasti, kuin bemmattu, joksi ihmiset arveluvat hänen tulleen mielen vikaan. Mutta mitäpä se raivoisa soittaa auttoi, sitä tiheämmin main kajahti, miksi yksin kaikoisen korvissa ja ulkona harhaileva tuuli säästi huokauksillaan kysymystä. Taavetista tuntui sekä soittaisessa, että mulloinkin, siltä kuin painajainen olisi hän taahdistanut ja kylän väki rupeesi ihmettelemään, mikä ennen niin leikkisen miehen mielen oli lattiaan lyönyt. Kevät korvalla riuutui kaikunen aivan nähtävästi ja vallan kalpeana haamomoisena saapui hän eräänä kesäisenä synnuntaina toimeensa, toivoen vihdoinkin saavansa rauhan ja tuon ilkien äänen kelloista viimeinkin tauneen. Vapisemmin käsin tartui mieskellon nuoraan, samalla aloittivat soitettavat taas matkia tuota ihan kaikista kysymystään, soittaja tukki korvansa, turha vaiva, säälimättä elähteli yhä kysymys, miksi yksin, miksi yksin. Selloin tunsi taavetti täytyvänsä tulla hulluksi, jos semmoista elämää kauemmen kestäisi. Hänet valloitti epätoivo, siinä tilassa päätti hän rohkealla hyppäyksellä syöksyä iän kaikkisuuteen, johon painajaisensa ei varmaankaan voisi häntä seurata. Aamukellot olivat soitetut ja haaveksian tavoin seisoi soittaja Luukku-Alkon Reunalla tuolta pyöryttävästä korkeudesta silmäillen allensa. Pitkä sönkkä hauta ammotti siellä, juuri kuin valmiina häntä nielemään. Kylmäveristys viisi miehen selkäpiite ja hänen polvensa longahtelivat. Hän oli juuri harppamaisillaan ajasta jääisyyteen, kun Ukko-Pravastin kärviän rattaat jyrähtivät hautausmaan portilla. Velvollisuuden tuntu pakotti taavetin astumaan askeleen tapullin sisää eikä ulkopuolelle, ja Papinkello helähti aivan oikeaan aikaan, silloin kun Purvasti Jalkansa sisään pisti, niin kuin hän tahtoikin ja oli kellon soittajalle määrännyt. Nyt eivät ainakaan voisi sanoa, minun kesken työni pois lähteneen, mutisi taavetti ja kauas kierieli tyynenä aamuna äänilaineet, kutsuen kansaa kohottamaan kiitosta ja rukousta kaikki valtiaan istuimen eteen. Sarnan aikana nojautui murheellinen mies Luukun piilta vastaan surullisesti katsellen kaunista maailmaa, jolle hän Jumalan palveluksen loputtua oli päättänyt sanoa ikuiset jäähyväiset. Selloin tunkeutuivat hänen korvinsa sarnamiehen sanat, ei ole ihmisen hyvää yksinänsä olla, kunteliä hörpisti korviaan, mutta ei enää kuullut muuta kuin hänelle auun, joka hänen tykönänsä oleman pitää. Taavetti alkoi aprikoida, olisiko maailmassa olemassa jotain hänellekin sopiva apua, ja kuka se olisi? Epäilemättä joku nainen, virkkoi hän etsekseen, mutta ovat hän naiset tähän maailman aikaan niin viisaita, jotta halveksivat köyhää kellonsoittajaa. Ei kehän tuo juuri ihme olekaan, enhän minä voisi puolisoani pukea kuin sarkaan ja ruojuihin, kun muiden elkot ylvestelevät verassa ja venäjän nahka kengissä. Pääskylentää sivautti Taavetin silmien editse, hän seurasi sitä silmillään ja keksi kirkon portailla naisolennon, jota ei ainakaan koreuden hiltikka näkynyt haittaavan. Se oli nuori hinteläinen tyttö ja pureksi siinä karkeata kaura leipää. Tytöllä oli ruoju kengät jalassa. Hänen sarkainen hameensa oli jo nukkavieru, ja kostolin kyynnäspäissä näkyi isot paikat. Taavetinkaan mielestä ei hän juuri kaunis ollut. Punertavan tukkansa ja kesäkoisen ihonsatakia olisi tyttöä melkein voinut sanoa rumaksikin, jollei hänen ystävälliset syvät sinisilmensa olisi senlaista arvostelua vääräksi tehneet. Ja jollei hänen vartalonsa olisi ollut viehättävän solakka. Kellon soittaja tunsi tytön. Se oli suosilmän ontovan matin ainoa perillinen. Taavetin kävi säädeksi tuo hento tyttöparka, joka nähtävästi oli niin kainu, ettei rohenut kirkkoon kanssa säälle mennä, istui vain siinä portailla tyytyen siihen vähään, mitä sinne kuuli. Ikään kuin vastaukseksi äskeiseen kysymykseensä, kuka hänelle olisi sopiva avuksi, huudahteli Kellon soittaja ääneen. Punaa Marjetta! Tyttö sääbsähti ja katseli kummastelen ympärilleen. Marjetta! huusi Taavetti kovemmin. Nyttähöeli tyttö Ylöspäin, kuitenkaan keksimättä nimeltä kutsujaansa. Kellon soittaja huusi vielä kerran kovemmalla ääneelle ja lisäsi, tulee tänne Ylös, joten tarvitse keuhkoja nii pilaale huutaa. Tule tänne Ylös, menulla olisi sinulle pikkuisen asiaa. Empimättä totteli Marjetta häntä, kuten köyhä ainakin ylhäisen käskyä, ja suurella vaivalla kapuisi hän jyrkkijätapulin portaita Ylös. Sillä välin Mietti Taavetti vakavasti tilansa ja tuumaili mielessään, millä tavoin olisi paras ilmoittaa asiansa tytölle. Hän ei kuitenkaan ehtinyt puhensa alkuakaan oikein selville saada, kuin tytön pää jo pilkisti aukosta. Hiukan Hämillään rukäsi kaikunen, ja kunnioituksensa osoitteeksi kohotti hän hieman lakkiaan, samalla sipaisten kädelle hiuksiaan ja lausui. Siinäkö sinä jo oletkin? Tässä vastasi tyttö viattomasti kysyjää silmäillen, mutta kyllä tänne oli kiipeämistäkin. Onhan sitä, ja se on vaikeaa kuin onnen tikkaiden astuminen, myynsi Taavetti. Niin oikein se hengästyttää, sanoi Marjetta. Sitten seurasi hetkisen kestävä kiusallinen äänettömyys, sillä niinkuin sanottu ei Taavetti ennattänyt puhettaansa valmiiksi harkita, ennen kuin tytön tulo keskeytti hänen ajatustensa juoksun. Viimein hän kuitenkin rohkasi mielensä, ja ilman esipuheitta ryhtyi asiansa käsiksi. Minä olen aivan yksin, sanoi Kellon soittajar Väestöänsä. Niinpä näyt olevan tiesityttö vastaukseksi. Vainpa muuloinkin, selitti Taavetti. Pyydä sitten joku avuksesi toiseen kelloon, ne voi Marjetta häntä ystävällisesti. En hän minä nyt sitä tarkoita, vaan minä olen eukotta ihan yksin, sammalsitoinen pitkäveteisesti ja pyhki tuskan hekee otsoltansa. Eukotta elämä ikäävä kuollutta on kultaisetta, vastasi tyttö veitikkamaisesti, ja sinäkin olet yksin, arvelikellon soittaja. Yksin olen, sanoi tyttö kielellen, isää jäi kotiin, kun hänen on niin vaikea käydä jalkaisin. Ei, vaanpa miehettä tarkoitan minä, täydensi Taavetti puhettansa, ja menulle joillahti tässä mieleen, että eikö se sinusta kävisi laatuun, jos meistä niin kuin tuota pari tulisi. Nyt oli Marjattan vuoron väistä, ja sepää olikin ainoa vastaus, minkähän sustaan sai, seistessään siinä Taavetin edessä. Mieli hyvällä katseli kellon soittaja hetkisen tuote Hius-Marto-ansa myöten punastovaa tyttöä, joka yhä vajeten näpeilöi huivinsa nurkia. Viimeen katkasi hän vaihti oloon kysyön, mitäs arvelet siitä, eikö se sinustakin kävisi laatuun? Miksi päs ei, sai tyttö vihdoinkin sanotuksi, ja kiiremmän mukaan lähti palausmatkallensa. Hyvää, minä sitten tulen täniltana isälläsi asiasta pohumaan, lasui Taavetti iloisesti. Tule vain, kuului Portailta Marjattan kuiskuttava ääni, mutta älä hisahda siitä niin Kristi sielulle. Kevein askelin riensityttö alas, ja ihmekö se olikaan, sillä nyt hän hän tiesi hänkin voivansa mielyttää miestä, vaikka hän tapuna marjetaksi satittiin. Ja millaista miestä sitten, tumaili hän puoli ääneen, niin uljasta, niin rotevaa, niin reipasta, jotta sen hän ottaisi vaikka keänne. Taavetti hisahti kuitenkin asiasta kaikkien kristillisimmälle sielulle, jonka hän tunsi, nimittäin Lampelan isännälle. Mielellään suostui Lampelainen rupeamaan puhemieheksi, ja lähti sitten Taavetin kanssa suosilmän mökkiin. Siellä piti puhemies Matille pitkät puheet toviaasta, isaakista ja muista raavatullisista kosijoista, joilla hän taivutti Matin mielen suostumaan nuorien puuhiin, kuten hän itse sanoi. Toimetus päätettiin Herran seunauksella, ja niin oli Taavetti kihloissa. Lampelaisen ja Taavetin suosilmällä käynnön johdosta joutui heti monen M-kieliliikkeille. Maallarin maaja, joka kaikki seudussa tapahtuvat kihlaukset lukiomaksi ansiokseen, ei sanonut uskovansa koko historiaa, kun ei Taavetti enäämpi kuin marjattakaan ole minulle siitä virkkannut mittään. Vasta seuraavana sunnuntaina täytyy maajankin myöntää huhussa olevan hiukkasen perää, kun pappi saarnastu olista sitä seurakunnalle kertoi. Mutta lasui maaja, katsokoot itseensä ja syttäköyt itseensä jos huonosti käy, niin kuin tietysti käypikin, syttäköyt vain itseensä, sillä niin kuin sanottu ei minulla ole mitään osaa koko hommassa. Kuitenkin koetti maaja seuraavaan neljän viikon kuluessa ottaa asian kaiken moimin osaa. Tuon tuostakin pistäytyy hän suosilmen mökissä marjatanluona vakuttelemassa, ettei Taavätilta mustat kengät ensinkään kuosilliset syntyneet, vaikka hän on olevinaan suutarikin. Kaikkipa tässä lisäsi hän mestareiksi rupeaisivat hui-hai. Taavätille kertoi maaja taas marjatan kivuloisuudesta, laiskuudesta, ynä muuta sen moista. Mutta huolimatta kaikesta siitä menivät marjatta ja Taavätti eränä sununtaina kahtena eri olentana kirkkoon ja tulivat sieltä yhtenä takaisin. Toinen ääni oli Taavätin kihlausaikana tullut kirkon kelloihin. Nyt ne soivat, miksipäs ei, miksipäs ei, ja tulikin ulkona kviskaili nyt. Laatuun käy, mutta Taavätilla ei enää ollut paljon aikaa niitä kuunnella, vaan hänellä oli muuta miettimistä. Hänen täytyy näitä hankkia vaimallensa vakiinainen tyyssia, sillä hän käsitti varsin hyvin, ettei perheellisen miehen enää sopinut Jerusalemilaisen virkaveiljensä, ukko ahasveruksen tavoin kyläästä kylään talosta taloon kierrällä, niin kuin hän ennen oli tehnyt. Pytkien aprikoimisien perästä valitsi kellonsoitteja kontinsiaakseen lampalan vanhan nauriskuopan, joka oli meen syrjassa lähellä maantietä. Luultavasti luuli hän tarpeellisen tasapainon vuoksi pitävän se arkipeivät asuksia maan alla, kun sunnuntait ja juhla täytyy viettää ylhäällä tuolla huimaavassa korkeudessa lähellä taivaan pilviä, oli Sormolan herran aurain lausunut Taavätin asunnusta kuultuaan. Asianomaisten luvalla suurennettiin siis kuoppa. Seeniksi pantin pölkyn päitä maanrajaan laitettin pienonen akkuna ja ovensuhun ladottiin aamokiuas. Kuopan yliasetettiin orsia, niiden päälle lautuja ja kaikkien ylimmä turpeita, joita paikoillaan pitämään pantin moniaita vierin kiviä. Sitten pistettiin vielä ontoksilla haunut pere pölkkykiukaan kohdalle savutorveksi, ja niin oli asunto valmis. Tuota koti ja ei ooto päältä nähden olisi osannut ihmisasunnoksi arvata, vaan pitänyt jonakin määrän tai ketun luolana, jos ei savutorvesta tuon tuostakin tubrahteleva savu olisi osoittanut, etteivät metsäläiset siinä asustelleet. Huoneen, jos suuteri kellonsoittajan asuntoa oikeita huoneita loukkaamatta voineeseksi sanoa, huoneen sesustuskin oli ulkopuolen mukainen, siis joten sakin yksinkertainen. Rahi, pienoinen lavitsan ja pöydän välillä oleva kappale, kaksi pyttyä, nahkojen liiotussoikko, tuohi kopsa, kaksi vasua, pari puuluusikoita, pahka kuppi, pieni pataa ja rautainen pärän rahko, jonka punaamarietta oli myötäjäisekseen saanut. Kas siinä oli perunkirjoituskirjojen mukaan kaikki huonekalut, eli supellektilija, niin kuin komsarjusrytkenvainoja on kirjoittanut. Jakokirjassa, jota tärkeänä historiallisena todissuskappaleena kirkon arkistossa yhä säilytetään, on kyllä huonekaluuksi luettu polvi-hiihna, veitset, nyrhikirves, lestipussi ja kiukaan vieressä olevat kylpylauteet, mutta se on arvatenkin erehdys, sillä ainoastaan viime mainituita käytettiin huonekalun verosta, nimittäin sänkynä. Erikoisomaisuutena, jota ei miehen veloista olisi saanut myöde, oli Marjetalla äitivainajaltansa perimmäpäivän näkemätön, jolla pienestä maksusta paranneltiin kylän lapsista maahista, savipuoleisia, lautumia ja ruohtumia. Rauhallisesti vietti nuori parikunta päivänsä tuossa asunnossa alhaisessa, matalaisessa majassa. Marjetan omien sanojen mukaan oli heille elävä kuin taivaan pankolla, sillä he olivat onnellisemmat ja rikkaammatkin kuin moni kruunattu pää, he olivat tyytyväiset. Kylälaiset nimittivät tavatin asuntoa hönniksi, eivätkä usein käynnillään häirinneet hönniläisten hiljaista elämää. Kukapa olisi kehnanut kömpiä hönniin, jolloin ei kannattanut edes mökin nimeä antaa. Vielä harvemmin kutsuttiin sinne vieraita. Melkein poikkeuksena tavallisista oloista sopii siis pitää sitä, kun taavetti eräänä lauantaa iltänä oikein pyytämällä pyysi Haapalan vanhan susun meneemään Marjetalle ratouksi, niin kauaksi kuin hän itse pisteisi pyhään soittamassa. Se tapahtui seuraavana syksynä häiden jälkeen. Ensimmäisen luvun loppu. Toinen luku. Vaihdokas. Tämä on LibriVox äänete. Kaikki LibriVox ääneteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuoksesi vapaaehtoiseksi mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roody. Vaihdokas. Kirjoitti Juho Reijonen. Toinen luku. Poika se oli, ja huusi tähän maailmaan tullessaan niin, ettei mointa oltu ennen kuultu. Susun kanssa häntä vastaan ottamaan tulleet kylän eukot pelkäsivätkin kuopan katoon mokooman porun tähden sisään putoaavan. Lampellan Liisa sanoikin sen vuoksi, asetellessaan hevoislenkiä pojan kaulaan. Kylläpä sellä on ääntä ja keuhkoja, vaikka ei tuo kovin kummalta muutoin näytä. Mallarin maailisäsi. Jos ei vanhat merkit petään, niin tulee siitä pojasta jotain erin omaista, sille en minä vielä tässä maailmassa ole kenenkään kuullut noin hirveästi renkuan hevoisonna ja hänelle annettaessa. Tulee, tulee varmaan, jos ei vain luomiaan näe. Eikä näekään, kun nystyrä luomia on neska kuopassa. Tuumaili Haapalan susulasta käännellen ja tarkastellen. Minä olen paljon maailmaa nähnyt ja sen minä sanon, jottei se poikakellon soittajana kuolle, niin kuin ukkonsa ja isänsä ovat tehneet, sanoi päättävästi Mallarin maia, joka oli olevinaan viisaampi muita ja tunkeutui joka asiaan. Mitä sanot, kysäsi Lampellan Liisa, vielä hän hänen isänsä elää tiedän minä. Elääkympä jos vastasi maia kohottain olkapäitän. Mutta kellon soittajana hän se kuitenkin kuolle, kääntyen lapseen alkoi hän säältellä sitä. Paha oli poika parka, että malttanut odottaa, kun esäsi olisi ennättänyt pyhään soittaa. Selloin sinusta varmaan olisi tullut suuri herra, niin kuin Martikaisvainen jasta Haamanin hoviissa, josta Estherin kirjassa kerrotaan. Ehkäpä tulee vieläkin, puuttui Sussu puheeseen, sillä Nystyra Luoman iskakuopassa on hyvään merkki, sanoi äitikallas, joka oli paras paapakoko pitäjässä. Saattaa tulla, saattaa tulla, myönsi Mallarin maia, mutta parempi olisi ollut, jos olisi soittaa ehdetty. Selloin se ehkä olisi papiksikin päässyt, niin kuin minun isäni Ukkovaari on ollut ennen Punnuskunin kanssa tiä käydessä, jonka seikan tekin lienettä kuulleet. Kyllä, sen aina saa senulta kuulla, mut isi lampellan liisa, mutta maajä ei ollut hänen puhettaan huomaamina ansakaan. Hymyllen kuunteli onnallinen äiti Eukkojen puhetta ja kuvaili mielessään pojasta varsinkin Lukkarin tulevan. Sekin oli jo hänen mielestään jotakin erin omaista, silloin koko seurakunta kirkkomäällä osoittaisi häntä ja sanoisi, tuossa menee Lukkarin muorin anoppikirkkoon. Eukko parka näet, luuli kaikkein Lukkarien pitävänt olla vaimansa tahdon täyttäjiä, eli akka valtoja. Kirkossa istuisi hän sitten poikansa vieressä Lukkarin penkissä. Koko seurakunnan täytyisi seurata hänen poikansa laulua. Hänen poikansa se messusta saisi itse provastiakin sinutella. Hänen poikansa se saadaan loputtua seisoisi Papin takana pöntössä. Hänen pojallensa pitäisi itse rikkaan sormulaisenkin kappoja maksaa, ja hänen poikansa se joutuessaan ajaisi keräjissä ihmisten asioita, aivan niin kuin muutkin Lukkarit. Niin ajatteli nuori äiti, mutta ei hän mietteistään toisille mitään virkanut. Sussu pisti pojan vasuun, jonka hän varovasti asetti oensuussa olevalle rahille, ja sanoi toisille naisille, kuulkaapas, kuinka sillä on kirkas ääni. Olla pikkuisen enemmän ikäänin pitäisi piiskaa antaa, mutta ennattää vähän se vielä varpuriaskaankin tutustua. Vielä hommasi Sussu kaikenlaista lapsen kanssa, sillä hän oli äidiltänsä perinyt lapsimuorin ammatin, eikä toiset naiset siitä ymmärtäneet mitään. He olivat vain tulleet Sussulle avuksi. Siinä puuha tässäan huomasi Sussu riepujen käyvän vähiksi, ja päätti lähteä kotoansa lisää hakemaan. – Pitääkää siitä nyt hyvää huoli, sanoi hän muille. Minä pistäädyn kotona tuomassa hieman riepuja ja Tanelin vanhemman byön kapala vyöksi. Tuo yhdeksän miehen voimaakin, laakeri salvaa, marjetalle rohdoksi, huomaatti hänltä Liisa. – Kyllä, lupasi Sussu, ja käski Liisan sytyttömän pereen, sillä kuopassa oli jokseenkin hämärä. – Maja tuo katsonee lasta sen aikaa, lisää siihen vielä, ja niin sanoen riensi asiallensa. Pian palasihän kumminkin takaisin, ja ovelta varoitti vielä, – Maja, muista sinä panna päräristi lapsen päälle niin kauaksi kuin pyhän soitetaan, – jotta ei rieta saa sitä vaihtaa. – Ikään kuin tuota ei neuvomattasi tiedettäisi, vastasi Maja äkäisesti, – menes sinä vaan asioillesi, kyllä me täällä senuttakin toimeen tullaan. – Sussu meni, ja kun Liisa mutistän itsekseen, täällä hän jo onkin pimeä kuin säkissä, – sai pihkaisen pären palaamaan, vaike niin poikakin etkemästä. – Hän oli koko ajan ollut siihen asti äänessä, vaikka ääni jo lopulla oli ruvenut sortumaan. – Senpätähden unhottekin Maja Sussun varoituksen kokonaan, – ja ryhtyi Liisan kanssa kilpaa kertomaan kylän uutisia olkivuoteilla olevalle Marjetalle. – Rittisten paloi pären rahkossa kiukaalla, se paloi loppuun. – Muutettiin toinen, ja mustahtavaa savua kohoilii siitä jo ennästäänkin noista kiltäviä katoinalaisia kohti. – Varitahi kolme kertaa, putosi palanut Karsilattialle, – mutta se ei eukkojen harrasta puhetta laisinkaan häirinnyt. – Viimein oli sekin pärä palanut, ja yhtäkkiä vallitsi kuopassa pilkkoisen pimeä. – Samassa kuului ovensustapäin kummallinen rupsahdus. – Herrainen aika, mikä se oli, huudahtivat eukot yhteen ääneen. – Mikolapsen päällä ristiä, kysäsi Maja. – Etkö sinä pannut? – kysyi Marjatta Vapisevalla äänellä. – Enhän minä onnot on sitä muistanut, voi, voi! – valitti Maalarin Maja Masentuneena. – Ja nyt se on varmaan vaihdettu. – Toimitti Lampellaan liisaruvetessaan pereeseen uutta tulta puhaamaan. – Ennen kuin hän sai siihen hiloksesta tulen, tuli jo Sussukin takaisin. – Sussun ovea avatessa kuului kuoppaan kirkkonkellojen kajaakaa ääni, jota säästi Lampellaan kartanokoiran surkea ulvominen. – Pimeässäkö täällä vielä ollaankin? – lausui Sussu sisään astuessaan. – Pimeässä herran ääkköön, vastasi Liisa, ja mitä kaikkea lieneen tapahtunutkaan? – Eikö lapsi lienen vaihdettu? – Ei, se paholainen toki ristinolta lasta saa, lohdutti häntä Sussu. – Niin, mut Majapa ei muistanutkaan lapsen päälle ristiä panna, ja kuules kuinka meidän musti ulvoo, se mahtaa nyt taas nähdä itse rymään, puhui Liisa. – Onko steiden mustilla yösilmet, kysyi kauhusta verisevä Sussu? – Onhan sillä keltaiset yösilmet kulmissa, vastasi Liisa, ja sen tauttahan se haukkuan luskuttaakin yökaudet ja ulisee niin surkeasti, kun aina pyhän soitettaisi näkee rymään kotiinsa kirkkomaahan palajavan. – Varmaankin on poika sitten vaihdettu, päätti Sussu, ja tuntuu hän menustakin ovea avatessani, niin kuin joku olisi ohitseni luikahtanut, ja kitkera ikään kuin tervassavuupisti silmiini. – Voin, voin, voin minua, voin minua, minä vaivainen mato, marmatti maalarin maa ja kyyristyneinen lauteiden alle ja itki katkarasti. – Voin sinua todellakin, sanoi Sussu, voin sinua, minkä teit, eihän kastamatonta lasta saa siunaaman ajaksi ristittä heittää. – Ylpeys on pikaa sangen suur, laulletaan jo virressäkin, sanoi Liisa pisteliästi Majalle. – Se lauset tukkesi Majän kyynelten lähteen juoksemasta, ja Ankara sanaa sata olisi alkanut eukkojen välille, jollei Sussu olisi käskenyt heidän hoitaa sairasta marjettaa. – Vaaleana liikkumattamana makasi tuo nuori äitivuoteilansa, mutta hänen lastansa ei näkynyt, ei kuulunut missään, se oli kokonansa kadonnut. – Tyhjänä kellotti lapsen basu rahin alla. – Sitä katseltiin ja kääneltiin nyt tulenluona, ikään kuin poikaneulan tavoin olisi voinut pujahtaa pereiden väliin. – Hämmästyksestä melkein kivettyneen katselivat Haapalan Sussu ja Lamppalan Liisa toisiaan. – Viimeinkin puhkesi Sussu sanoihin. – No onhan se vanha mies toki aina ennen jättänyt jotakin sijaan, jos ei muuta, niin kissan pojaan. – En minä vielä mylloinkaan, en saduissakaan olen sen kuulut lasta kokonansa korjanneen, vai oletko sinä? – En minäkään vastasi Liisa tuskin kuuluvasti. – Oven suun nurkasta vanhujen vastojen seasta alkoi nyt kuulua Outua vikisemistä. – Tarkemmin kassattajussa huomattiinkin siellä nirisemässä pieni jonkin joutava olento, – jolla ruumista oli vain nimeeksi, parahiksi sen verran, että ihmisenkin siinä voi asua. – Se oli nurkassa melkein päälaillaan silloin, kun Sussu sen sai sieltä ylösperkatuksi ja näkyi jo olevan ihan menehtymäisillään. – Herrainen aika, aivanhan se on musta, huudahti Liisa. – Niin on, niin on jumala paratkoon. – Mutta milloin kapas se vaihdukas valkea lienee, sanoi Sussu, onhan tällä kuitenkin ihmisen haamujälillä, jatkoi hän puhettaan. – Pää on tosin isohko, kuin vaivais tukilla Kirkon isolla ovella, ja muuta runnakkoa on tuskin sanan sijaksi, mutta kyllähän sen toki ihmiseksi tuntee. – Ihmisen kaavahan tuolla näkyi olevan, lausui Liisa, mutta mihin hän rymälle niin kiire lienee ollut, jotta ei joutanut saalistaan vasunkaan paneemaan, lähätti vain nurkkaan. – Kirkkomaahan tietysti, vastasi Maija Karsenasta, kyllähän sillä kalenterion selville, mutta keskeytti hän itsehän. – Miksi se sormiaan noin siristelee? – Tuleen hän tuo taitaa pyrkiä, ja tuleen sokuu ahan se onkin, vastasi Liisa. – Sussu, Sussu, nipistä herran tähden sen vasemman keden nimetöntä, ehkä se siitä taas rupeaa huutamaan, ja pahatu opi oikean lapsen takaisin, neuvoi Maija, viimeinkin kömpien ylöslauteiden alta. – Sormiaan nipistettiin, ja poika saatiinkin taas täyttäsuuta huutamaan, mutta paholaista ei sittenkään kuulunut kauppansa purkamaan. – Hupsut, sanoi Sussu, nyt hän on jo pyhää käsissä, eihän rietas enää uskalon liikkeelle lähteä, lapsi raukka vaan huutaa itseensä kuoliaksi, eikä tuossa henkiä näy kovin sitkiässä olevankaan, tuskin se elää siksikään, että pappi enätetään sitä kastamaan juosta. – Panna on hätä kasteeseen, kuka tiesä sillä muuttuukin oikeaksi ihmiseksi takaisin, ehdotti Mahlerin Maija. – Siihen suostui Sussukin, ja koetti kädestä budistamalla saada äitiä hereille pojallensa nimeä sanomaan, mutta pyörtynyt Marjetta ei niin hevin herännytkään. – Poika alkoi taas uudestaan etkärehtää, ja Sussu, kun luullisen jo rupeavan kuolemaa tekemään, sanoi hätäisesti, Maija, sinä, joka olet papissokua, kasta hänet, vaikka Meksi, mutta kasta pian, ettei rietas sen sielua saa, jos ruumiin veikin. – No ei siinä ole velikultaa, kyllä, minä kastan, lausui Maija mahtavasti, mutta neimi. – Pane hänet, vaikka Meksi, sanoi Sussu. – Pannaan sen kaimaksi, joka vanhankin testamentin aikana itki, ja Jerusalemin rauniolla valitti, koska tämäkin yhäti on äänessä, kehitti Liisatoisten puheenväliin. – Niinkö moseksi, seksi, oteli Sussu. – Ei, ei, vaan seksi, toiseksi, mikä se nyt taas olikaan, se, jota provasti Sarnoissaan Ukoksi kutsuu, se valitusvirsien veisaaja, ja er... er... kahkun enny muista, vaikka ihan kieleni selällä pyörii, tuumaili Liisa. – Jeri, kohan se oli, tiesi Maija. – Ei se aivan niin taida olla, inti Liisa, mutta Maija teuskasi vaan, olepain, kyllä minä sen tiedän, rökäisi ja ryhtyi toimeen. – Maija kastoi pojan järikoksi, ja melkeinpä oikealla tavalla kastoikin, luki vaan pari liikaa lukua pitkästä katkismuksesta, ja lopetti sanoilla, erinomaan tain tunnustan minä teidän edessä ne kunnioitettava rakasherra, että minä kerran kiroilin, kerran puhin riettaita puheita, kerran sitä, eli sitä tein ja antakoon sitten sillansa olla. Amen. – Hartaasti kuntelivat toiset naiset toimitusta. Sen päätettyä Liisa kyllä huomautti tuon viimeisen kappalen kuuluvon reppiin, mutta Maija sanoi sen kuuluvon kasteeseen, ja lisäsi ikään kuin minä en sitä tietäisi, joka kuulun papi säätyy ja osaan kastaa, vaikka ruotsyksi, tahdotkos kuulla. Hevonen on hest, pappi on breast, olkaa vaitimokomat kieli niekat, keskeytti sussu, ja ruvetkaa virvoittelemaan toimet onno makavaa mariettaa. Liisa ja Maija jattivatkin riitansa sikseen, ja saivat vähitellen marjetan tointumaan, kun oikein kilvassa heroivat häntä vedelle ja yhdeksän miehen voimalla. Heti toinuttuvan kysyi marietta lastaan. Eukot kertoivat hänelle, mitä tapahtunut oli, ja marietta rauhoittuikin jotenkin tyyneksi kuultuaan lapsen jo olevan kastatunkin. Kun muijat kuitenkin huomasivat sairaan sangen heikoksi, päätivät he hakea papin häntä lohduttamaan, vaikka marietta ei millään muotoa tahtunut pastoria näin lauantaa iltana vaivata. Liisa, joka asui lähempänä ja siis ensiksi sai kirkkavaatteet päällensä, lähetettiin sille asialle. Sussu hoiteli lasta, ja Maija parhaan taitonsa mukaan koetti lohnutella marietta raukkaa. Hän selitti, kuolema sinulle onkin parasta, kun te olette niin köyhiä, ja tuo lukkarikin maksaa kellonsoitosta niin vähän. Kuolemalla pääset kaikista huolista ja puutteista, ja sieluparkase joutuu rauhan majoihin. Minulle saatat huoletta heittää päivän näkemättömäsi, enminä sitä pahan palvollokseen käytä. Ensitalvi teille ulisikin kovaa, sillä nyt on perin huono vuosi. Haapalassa oli tän aamuna ollut riihi, eikä ollut lähtenyt kuin hiukan neljättä karpioa sadasta kaskimaan rukiita. Ei kuin neljättä nelikkoa kolmi vaksaisista, oikasi häntä Sussu. Kyllä hän minä mielelläni kuolenkin, jos niin on herran tahto, mutta entäs taavetti ja lapsi, mihinkäs ne joutuvat, sanoi marietta vesissä silmin. Ole huoletta heistä, vastasi maja rauhoittavasti. Poika peistetään vieresi hautaan, ja taavetti on vielä nuori, kyllä hän toisen vaimon vielä saa. Semmoisessa keskustelussa kuului aika sinnes kuin kylän väkeä alkoi keräytyä kelonsoittajan asunnalle. Liisa oli näet kotonaan kertonut kaikki ihmeet, mitä hönnissa oli tapahtunut, ja kun nyt lauantaa iltana viikon työt olivat lopussa, niin riensivät ihmiset saunasta tultuaan vaihdokasta katsomaan, ja kyynelillään Pappin sanoille suurempaa merkitystä antamaan. Saapuipa viimeen kelonsoittaja itsekin kotiin. Hänen kerallaan tuli eräs voin kerääjä, eli Saksa, jota taavetti oli luvannut nousevalla viikolla opastella karjataloihin. Muukalainen antoi vaihdokkaalle vähän hammas rahakin, ja kun hänellä oli kedeessä iso puu punteri, pyydettiin häntä pappia odotellessa lasta punnitsemaan. Mies suostuikin siihen. Kapalo viöstään pistettiin siis poikapuntarin nokkaan killumaan. Mittaaja oli punterin hankkia liian kauas perästä sysännyt, ja alkoi pian pudistella päätänsä ja ihmetellä. No nyt mie vast ihmei son. Ehän lämä paina mitään koko poika. Ei kö mitään? Hyvää isää armahtakoon. Ei kö mitään, vaikka se jo on kastettukin? Huudahtelivat naiset. Painaa, painaa se hituisen kuitenkin. Vakuutti voin ostaa ja lähemmäksi tulta siirryttöään. Mutta onko hän neljänneksen alle vaiko päälle viiden naulan? Sitään osaan niin vitivarmaan sanoa, mutta olla voina niin polttinan siitä antaisin, turipas sitten tappio tai voitto. Toiset läsnäolioista väittivät pojan painavan neljänneksen päälle, toiset neljänneksen alle viiden naulan, ja mittaailivat häntä käsivaralla. Oikein yksimieliseen päätökseen ei kuitenkaan ehditty tulla, kuten liisa jo toi pastorin, joten tuo painava kysymys täytyy jättää ratkaisematta. Yleisen hiljaisuuden vallitessa valmisti sitten pastori, tuo kunnon vanhos, Marjetan viimeiselle matkalle, ja puhui muutamia sydämestä lähteviä, lämpimiä sanoja lohdutukseksi taavetille, kun tämä kuullessaan vaimonsa tunnustautuan vikapääksi kaikkiin synteihin, rupeesi nyhkyttämään. Hiukan kummasteltuan pojanoutua nimeä mutisi pastori, nomenet omen, nimi ja enne, mutta vahvisti kuitenkin kasteen, ja mainitsi Mahlerin maajan tässä asiassa oikein tehneen, josta maaja ei aivan vähä ylpeilyt. Ottamatta mitään vaivoistaan lähti pastori rauhassa kotinsa, ja kyynel silmin tunnustivat kyläläiset. Kyllä se tuo meidän pastori on kelpoukko, ja oikea hengen mies eikä mikään mammonan orja. Kaikki valtias jatkakoon hänen elämänsä päiviä, huokasivat vielä muutamat. Vähitellen hälveni muukin joukko, ainoastaan Iso Tiina, haudankaivajan vaimo, jäi muita jälemäksi kehottaaksen taavettia menemään voinostajan kanssa pitäjälle. Mitäs siinä aprikoit, sanoi hän, mene, mene vaan hörymättä, etkehän juuri kotona kanvoi miksikään avuksi olla, mikä on sallittu, se on sallittu, ja kyllähän me sinuttakin ruumiin syunattuun maahan saamme, ja voithan, jos ei rahaa ole, mikoulle korjata kenkiä haudankaivamisesta. Paitsi sitä pitää hän sinun itsesäkin joutua kotinsunnuntaiksi, jolloin heille levätkö, ja vahvas rauhassa luetaan. Tähän aikaan ovat rahat tiukassa, pitää ottaa silloin, kun saa. Mikä on sallittu, se on sallittu, eikä kukaan voi kuolevaa lähtemästä estää, ja pitää hän sitä meidänkin saada jotain ansaita, niin jotta menes sinä vaan. Sen sanottuaan lähti isotiinakin matkaansa, kirouten mennessään mokoomia varpaisia, jossa ei mitään suun kostuketta annettu. Sairaan luoksen jäi vain taavettia Haapulan vanha sussu. Niin päättyi ensimmäinen päivä vaihdokkaan, elämässä. Toisen luun loppu. Kolmas luku vaihdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijana Maikki Roadi. Vaihdokas. Kirjoitti Juho Reijonen. Kolmas luku. Aivan tarpeetonta huolta olivat kyläläiset ja varsinkin esotiina, pitäneet punamarjetan ja hänen poikansa maahanpaniaisista. Seuraavana lauvontaina palatessaan pitäjältä, näki näe taavetti paremman puoliskonsa saunapuita pilkkomassa. Pipu heijassa, lähellä marjettaa veteili pikkumies unta ja vielä samana iltana hierottiin hänestä harjakset pois hiivalla, niin ainakin sussu kertoi. Kaulaan pantiin 7-verisistä langoista solmittu taikeanauha silmäysten estämiseksi, sillä kisakerttu Isontiina Cesar oli sanonut silmäykset sangen vaarallisiksi lapsille ja itkettäjä varmaan vaivaisi lasta, jolleisillä taikeanauhaa kaulassa ollut. Huolimatta siitä tuli itkettäjä kuitenkin, eikä se eroonut lapsesta vaikka kisakerttu, kuinka haltioissaan olisit epastellut. Isontiina täytyy itsensä tulla lasta piästämään ja hän mittailikin monta kertaa pojan petuuden vasemmasta pikkuvarpasta oikean keden peukaloon, ottaen aina aika ryypyn joka vaaksan päästä. Sillä retkellänsä näki tiina, joka oli niin kehakka ihmisiä syynattuun maahan saattamaan, miten vaihdukas vaikka turhaan koetteli opetalla varpaidensa makua tuntamaan. Hänenkin täytyi otettuaan pullosta pienen selmän käänteen myöntää, elämään se rupeaa, katsos vaan elämään se rupeaa, mutta mikä on sallittu, se on sallittu. Niin oli sallittukin, etä lapsen piti elää, mutta muutamien vuosien perästä täytyi isontiinan itsensä erota elämästä, keskellä rakkainta tointansa, viinan keittoa, ennen kuin ehti kokiaisiakaan maistella. Pieni järikokin oli tiinan hautajaisissa, vilusta väristön seisoi hän äitinsä kanssa lumisella hautausmaalla, matalalla multa vallilla, joka isontiinan erotti elävistä. Katkeroita kyyneliä itki poika raukka, kun isontiinan arkun päälle ajettiin niin paljon multa, että ihan hän se hukku, kuten hän sanoi. Punamarietta lohdutteli kieliparkkua poikaansa ja lausui, kummallista, jotta tuo noin matala harju on raja-aitana elämän ja kuoleman maiden välillä, ja korkea kirkkoharju erottaa vain sormulan ja lampalan maat toisistaan. Ja vieläkin kummallisempaa on minusta se, että minä nyt seison tässä isontiinan haudan reunalla, minä pikkuinen raukka, vaikka tiina jo vuosikausia sitten oli mikkonsa käskenyt sinulle ja minulle kirkkomaassa sijaa valmistamaan. Olipä hän vielä niin kuin vähäisen äkeissään, kun me emme silloin vielä hautaa tarvinneetkaan. Mutta eihän sitä meilläkään ole rautaa rinnassa, kerran kaataa se meidätkin, aikaa vaan emme tiedä milloin. Niin on kuin vainaja sanoikin, mikä on sallittu, se on sallittu, sillä kirjava tikka metsässä, ihmisen ikäkirjavampi. Heti sen perästä kääntyi Marjattakin vuoteen omaksi. Kahden kesken järikon kanssa sai hän kotona viettää ikävät päivänsä, kun taavetti oli päiväkaudet kylästä työn ansiolla. Silloin painoi äiti poikansa sydämmeen monta hyvää neuvoa, vaikka tämä ei niitä kaikkia ymmärtänytkään. Eränä iltana pilkisti kirkas yksinäinen tähti taivaalta mökin ainoasta akkunasta sisään. Pilkuvalla valollaan näytti se ikään kuin viittaavan Marjattaa luoksensa tulemaan. Poikani, lausuisairas, näetkö miten tuo kaunis tähti kutsuu minua tykönsä taivaan korkean kuoriin. Poika myönsi näkevännsä ja sanoi, mutta viittasi vatpas ne tähdet silloin kesällä kuin isän kanssakissa kertun mökille käytiin. Viittasi vatpas hän nekin Keidoslammen pinnolla, mutta ei hän ne taivaaseen kutsuneet. Ei hän äiti. Ei poikaseni, vastasi äiti hymyillen. Ei ne todellakaan taivaaseen kutsuneet, mutta kun syksyllä ennen kuin talven kolkkous luonnon kuulettaa, kun silloin pimeys peittää vaippansa koko maan, niin kehottavat nuo ylhäällä vilkuvat valot meitä luoksensa liihoittelemaan. Mutta pimeys ei tahdos sitä. Sentähden luopi yön valta tumman järven tyynelle pinnolle samalta näyttäviä tähtiä kuin ylhäälläkin on ja koettaa viekoitella ihmisiä niitä tavoittamaan. Ei ollut uuletkus, että jos ken syvyyteen syöksyisi, sieltä tähdet käsittäisi. En, vastasi poika hiukan mietittyään. Ei, siellä järven pohjassa muuta ole kuin kivija ja soraa. Niin, paljasta soraa ja kivija siellä vain on, myönsi Marjetta, mutta kuitenkin syöksyy moni syvyyteen ja vasta liian myöhään huomaa pettyneensä. Miks sinä sitten sinne hyppäävät? kysäsi järiko. Siksi, että alaspäin on helpompi mennä kuin ylös todellisia tähtiä kohden, selitti äiti. Ylöspäin ei näe, et siivitta voi kukaan kohota. Mutta et, hän silloin sinäkään voi ylös tähten tykö mennä, lausui poika korkeuteen silmäillen. Poin, vastasi sairas, kyllä minä voin, sillä minä olen saanut uskon kautta toivon siivet ja niillä siiville voipi synnen mereistä kohota paljua korkeammallakin kuin tähtitarhoihin. Eihän sinulla ole siipiä, päitti poika. On, vaikka sinä niitä et vielä näe, etkä ymmärrä, selitti äiti, ja minä luulenkin kohta kohoa vani teidän tyköäne tuonne ylös. Hetkisen kuluttua jatkoi hän. Lupaapas minulla järikko, et et rupea koskaan tavoittelemaan syvydessä päilyviä tähteä, vaan pyrit aina valoa kohden. Kyllä, jos minulla vain siivet olisi, lupasi lapsi. Siivet, joita tarkoitan, sinä kyllä saat aikanasi, jos itse tahdot ja tahdot hän sinä, lausui äiti. Tahdon, sanoi poika, tahdon tietysti, ja sitten hän pääsen vaikka minne, vaikka kouhun sen tervaajan sieltä pois ottamaan. Keskustalon aikana oli kuunostut, ja lempeällä valollansa valasi huoneen sisustaa. Poika katseli sitä tarkasti, nähdäkseen liikkuiko kuun ukon käsii, ja liikkuvampä se näyttikin. Lattui taivahalla tähtilentämään, ja poika kääntyi äitiin se kysyön. Kukahan nyt lienee enkeliksi pääsyt. Äiti ei vastannutkaan enää. Liikkumattomana lepää siihen kullan keltaisilla oliilla, kuun säteet kirkastivat marjetan lempeät, hymyilevät kasvot sangen ihaniksi, ja olista taittuvat säteet muodostivat ikään kuin kehän niiden ympärille. Kun ei poika yhä uudistettuihin kysymyksiin se enää vastausta saannutkaan, tunsi hän vaistamaisesti äidin jo lähteneen ylös valon valkamille. Katkerasti itki hän, koetellen hyväälyksillään äitiä herättää. Kun ei muu auttanut, lupasi poika, ettei hän enää milloinkaan luvatta juoksisi mantilla ajajoita katsomaan. Kaikki oli turha, ja muutaman päivän perästä sai hän äitinsä haudalla muistella sanoja, kummallista, jotta tuo noin matala harju on raja-aitana elämän ja kuoleman välillä. Mutta nyt hän ei itkenyt, sillä tiesi hän hän äitinsä enkeliksi tulleen. Haudalle pystytettiin pienoinen puuristi, johon painokirjaimilla oli piirretty sanat. Tässä lepää kellonsoittaja taavetti kaikkusen marjetta, joka kuoli viime torstai iltana. Sivukulkijessa on myhäilvät ihmiset tuolle ristille, mutta vaihdokkaan mielestä opetti se kaikille jälkeen jääneille samaa kuin hänen äiti vainajansa oli hänelle muistuttanut. Että ihmisen on aina pyrkiminen korkeuteen, johon ristin sydänpuu viittasi. Monasti päättikin hän seurata äitinsä sinne, sillä mahtoi hän siellä olla hyvä, koska äiti oli raskinut hänet jättää sinne menneksensä. Järikolla itsellään ei nyt enää kotoonansa ollutkaan kovin hyvä olla. Päiväkaudet sai hän siellä viettää yksikseen, kun ei vielä kyennyt isäänsä työhön seuraamaan. Ikävät olivat pojalle päivät, eikä niistä hänelle juuri hyötyekään ollut, vaikka yksinäisyyden sanotaan olevan suurten aatteiden äidin. Isäkin oli toisinaan niin kummallinen, eikä poika ymmärtänyt kaukaan syytä siihen. Kerran selvisi kuitenkin seseikka, kun isä antoi hänelle puteellinen rahaa ja käski mennä kissäkertulta ostamaan viinaa. Poika totteli, repaleisessä rikineissään lähestyi hän mökkiä, jossa kissäkerttu asui. Tultuan mökinluon näki hän siellä koko joukon muita poikia rakentamassa lumilinnaa. Pojat olivat niin ahkerassa työssä, etteivät kotvilleen heitä katselivaan vaihdykasta laisinkaan huomanneet, mutta viimein keksi hänet risto, kissäkertun toivorikas perillinen. – Hei, pojat! huisi hän, tuolla on vihollinen kurikka kädessä, se varmaan aikoo valloittaa linnamme, annetaanpa sille hiukan papuja. Nyt alkoi järikoa kohden tuiskuta toinen toistaan kovempia lumipalloja. Alussa koetti poika pakenemalla niitä välttää, mutta kun toiset huomasivat sen, töytäsivät he perässä ja järikokin rupeesi puolustautumaan. Vasta rentaan se rupeaa, huudahti risto ja edellimmäisenä lähti hyökkäämään yksinäistä raukaa kohden, lasketellen suustaan mitä ilkeintä osasi. Järikö heitti hän tapallolla vasten silmiä, mutta se oli öljyä tuleen. Risto hyökkäsi päälle käsikähmään, mutta toinen piti miehuullisesti puoltaan. Muut pojat saapuivat ristolle avuksi, ja siinä he hangessa yksin tuumin vierittelivät poikaa, nimitellen häntä vaihdokkaaksi, rymään mankaraksi, hönnin hassuksi, yhden muuta yhden muuta. Vaihdokas parka rukoili itkikin päästäkseen poist, mutta se oli turhaa. Käs tätä mamseliä vaan, lausui kotilan aapo järikoa töylmien. Silloin pikastui vaihdokaskin ja iski stoima-ajaansa putelilla, jota hän koko temmelyksen ajan oli toisessa kedessään pitänyt. Tuos on sinulle mamselista, sanoi vaihdokas lyödessään ja huomattuaan, että aapo poistui, alkoi hän toisiakin asellaan hutkia. Heikko lasi rikkaan tui pian ja leikkasi vielä särkyessään vaihdokkaan käden, niin, että siitä verta virtana vuoti. Risto, joka viimeisen kolahduksen oli saanut, taisi luulla veren itsestään vuotavan ja täyttäsuuta itkiä kollotellen juoksi hän äitinsen luo mökkiin. Kissa kerttu kiirruhti sieltä heti poikansa avuksi ja vaihdokas sai oikein koron kanssa takaisinne kolahdukset, joita hän oli ennättänyt toisille pojille antaa. Rahansäkkin oli poikataistelun aikana kadottanut, eikä kissa kerttu hänelle antanut aikaa niitä etsimään. Vaan käski suoriutumaan sen pisaan ja kiirä vilkkaan joudukkin sinne sen muoska, sanoi hän. Rahojen ja särkynen pullon vuoksi ei järiko uskaltanut kan palata isänsä luokse, vaan piilottautui lampalan saunaan. Siellä mietti hän tilansa, ja vaikka miten olisi koetellut päätänsä vaivata, ei hän poinut myöntää ollensa väärässä puolustaessaan itseänsä. Hänelle johtui mieleen, mitä hän äiti tästä nyt sanoisi, ja siltä hänästä tuntui, ettei äiti kuitenkaan lyönyt olisi, jos hän hiukan olisi toruunutkin. Sitten johtui taas mieleen lantet ja särettä puteli. Ja hän päätti lähteä pois, kauas pois, ja olla siellä kunnes kasvaisi suureksi, ja sitten tuli siihen kotiin, ja toisi isällönsä oikein suuren, möhmaisen putelin, niin suuren kuin se josta provasti alttarilla kirkossa viiniäkaasi hopia pikariin. Vielä toisi hän rahakin, hyvin paljon rahaa, valkeita ja ruskeita, isoja ja pieniä rahoja, ja kotilan aapolle antaisi hän yhden hyvin suuren rahan sovinnoksi, mutta kissäkertun ristolle ei hän antaisi mitään. Sitten sekoittui vähitellen kaikki sekaisin. Rikkinäiset pullut, joita kissäkertto alttarilla proastille tarjosi, ja risto messukasukkaan puetunno ahdisteli hän, ja hän pakeini lumi linnaan, ja hyppäsi hyvin isoon puteliin, ja sitten kaiken hyvän lisäksi tuli äitivainaja ja viittasi ylöspäin. Jeriko koetti putelin kaulasta tunkeutua ulos, mutta ei sopinutkaan enää, sillä hän oli kasvanut siellä suureksi mieheksi. Tuomoisia sekavia kuvia vierivahdokkaan editsä sekaisin, kunnes hän muuttui pieneksi hiireksi, jota ruma punainen kissa hätyytti. Se tuli yhä likemmäksi, nyt se jo kohotti käpälänsä tarttuakseen hänen niskaansa, hui, kuinka se puristi kovasti. Kiljahtain hyppäsi vaihdukas penkilta ylös. Hänen edessään seisoi isä, joka käytyään kissa kertun mökillä oli jälkien myöten tullut etsimään poikaansa saunasta. Silmät vihaasta hehkuvina tiuski kaikunen. Messä rahat, messä puteli! Poikaparkka koitti, miten parhaiten taisi onnettomuuksia on se selitellä, mutta niitä kuulematta tempasi isän ahkavyön völtänsä, jolla huimi poikaansa küllikseen. Kentiesi hän ei olisi herennytkään, jollei talon väki, itkun kuultuansa olisi kiiruhtanut saunaan ja pelastanut poikaan mielettömän isän käsistä. Pihdoinkin käski taavetti poikansa kotiin menemään. Hän lupasi itse tulla jälestäpäin. Vaihdukas totteli, vaan hän päätti kotin tultuaan sytyttää koko kodin tuleen, ettei isää mitään löytäisi sinna tullessaan muuta kuin tuhka kuopan, sillä viha synnyttää aina vihaa. Kotona kuopassa oli kaikki ennellään, kuu valaisi sitä aivan kuin tuona iltana, jonä äiti oli kuollut, eikä vaihdukas enää kosta tumiansä muistanutkaan. Päin vastoin istatti hän rahille ja itki katkerasti. Hän tunsi ensikerran eläissään olevansa kaikkien hylkäämä. Isää ei sinä iltana saapunutkaan kotiin, ja iltas, että täytyy pojan laskeutua levolle. Siitä lähtien tapahtuisi se useinkin. Joskus viipui kaikunen useampia vuorokausia kotoa poissa, ja kun hän tuli kotiin, ei hän voinut parin päivään mihinkään ryhtyä. Kiroili vain, milloin köyhyyttänsä, milloin kissa kerttuaa ja toisinaan koko maailmaakin. Silloin sai ainakin Jeriko itse pitää huolta ruostansa. Hän kävi kerjulla, maailman koulussa, kuten sitä sanotaan. Sitten kului taas lähes vuoden päivät. Eränä iltana oli kaikunen tapansa mukaan reuhaten saapunut kotiinsa aivan verissä. Jeriko ei uskaltanut kysyä häneltä syytä siihen, vaan ennen pitkää selvisikin asia. Armollinen kom sarjus tuli näet heti perästä, ja kaikunen sedotti nuoriin. Sen verran sai poika asiasta tolkua, että hänen isänsä oli kissäkertun mökissä lyönnyt mustaa heikkiä, joka oli nyt kuoleman kielissä. Aamulla lähti vaihdukasta ast kylälle ruokaa pyytämään. Hän aikoi poiketo ensiksi tiistilään, mutta kun hän aukasi verääjää, huomasi pikku kaisa hänet ja itkien juoksi pakoon, kuin olisi jonkun mörönn nähnyt. Tiistilän isäntä tuli portaille ja heiluttaen haravansa vartta karju hän, avaahan vielä kerran meidän ovea senä murhamiehen pentunin tästä saat. Koskiko isännan kovat sanat, vaiko pikku kaisen pelästyminen enemmän vaihdukkaaseen, sitä eihän itsekään olisi osannut sanoa, mutta apealta tuntui vaan hänen mielialansa. Hän istahti yksinäiselle kiveille tienviereen ja tunsi olevansa liikalainen näillä tienoilla. Hän muisteli, oliko kukaan hänelle hyvä sanaa sanonut, sitten äitinsä kuoleman, mutta ei muistanut sitä kenenkään tehneen. Vimoissaan toivoi hän itsensä julmaksi jättiläiseksi, että voisi viskata hirmuisen suuria kalliojärkäleitä talojen ja niiden asukasten päälle, niin kuin jättiläiset muinoin olivat tehneet. Nälkä herätti pojan viimein noista mietteistä, ja hän päätti vielä koettaa onneon kotilan talossa. Siellä hän ei päässyt edes pihankaan, sillä aapo ja edes rengeistä usuttivat talon koiran hänen päällensä. Emäntä torui heitä tosin, mutta renki vain nauroi ja sanoi, ei hän sillä rymän mankaralla kuitenkaan sielua ole, vaihdokas hän se on. Pojan täytyy tyhyin vatsoin palata kotiin. Hän hänmästui, kun näki savun nousevan torvesta, ja kissäkertun riston loikavan päiväpaisteessä kuopan katolla. – Hoi, vaihdokas! – huusi Risto Jerikolle. – Nyt meistä tulee veljekset, mutta jos sinä vielä minua ajot lyöde, niin kuin lumillinnan luona talvolla, niin niin… Jeriko ei kuulut enäämpää, vaan luikahti kuoppaan. Siellä emännöi kissäkerttu, aivan kuin kotonaan. Hän kysyi joksenkin äreästi tuljalta. – Joko sinä olet syönyt? – En, vastasi poikakyynel silmin. Tiistilän isäntäukasi antaa haravasta, ja kotilon aapuusutti hallia päälleni. – Vai niin, se Tiistiläinen peuhaa, se ulko kullattu väkäleuka, tokkosi nähäntä edes vastustit sitä kerettiläis profeettaa, lasketteli kissäkerttu. Vaihdukas selitti kiittäneensä kaupojansa, kun pakoon pääsi, josta kissäkerttu ärtyi häntä oikein sättimään. – Ei senussa mokoomassa retuksessa ole miestä, niin kymmen mustaisen vertaa. Ihan olet kuin ilmoinen äitisi, semmoinen jäniksenkaima. Olis pahan resto siihen sattunut, niin olisi se körtinuttuinen Tiistilän petosaanut nimensä kuulla, jotta olis korvansa tillie kotveroisen soineet. – Mutta mitäs tässä senusta? – Ei senusta kuuna, kulloisina päivänä tulee henkesi elättäjää, vaan olet aina liikana hirtänä meidän huoneessa. Risto oli tullut sillä välin myös sisään, ja nähtyään vaihdokkaalla vaskisen napin paidan rinnassa, alkoi hen tinkijäs sitä itselleen. Kissäkerttu käskikin Jerikon antamaan sen ristolle. – Mutta mitäs isää sitten sanoo, rohkeni vaihdokas muistuttaa? – Senun isäsi on nyt minunkin isääni, ja minun äitini on senun äitisi, selitti risto. – Ja sen tähden pitää sinun minua toteilla, pitää hän äiti. – Pitää, myönsi äiti, ja kun poika ei tahtunut vieläkään napistaan luopua, tarttui kissäkerttu hänen tukkaansa sanoen, vai et sinä tottele äitiäsi kyllä minä sinut opetan. Vaihdokkaan mielikävi napintähden vielä surullisemmaksi entistänsä, ja hän tuumaili, minun äitini on jo kirkon haudassa. – Niin vaan, kunpä isäsi löi mustaa heikkia, jotta se vasta yöllä siitä selvisi, ja kun tiistiläinen ajoi meidät tän aamuna mökistä pois, niin pitää isäsi ottaa äiti omakseen ja minut myös, jotta me me vierasmiehiksi käräjistä kelpaisi, ja isäsi tuopi meidän tavaratkin kohta tänne, kertoi risto. – Sitten sanoi hän äkkiä Vaihdokkaalle, nytpä tiedän, mistä sinä tämän korjan napin olet saanut, sinä olet sen varastanut vääpeliltä olethan. – En, minä sen löysin maantieltä, vastasi Vaihdokas, vaan epäilen pudisti ristopäätänsä. – Sen laista oli sitten Vaihdokkaan elämä parinvuoden ajan. Ylen katsetta sai hän osakseen kylässä, huonoa kohtelua kotona, varsinkin näkyi ristoluulavan itsellään olevan vastaan sanomattoman oikeuden kiusata vaihdokasta. – Etsäkin tottuu Jerikopi tämään itseänsä jonkinmoisena liikalaisena, ja Vaiosi vähitellen huolimattomuuteen ja tylsyyteen. – Viha ja katkeruutta kasvoi hänen pienen sydämeensä, ja hän enhosi noita renttuja, joita lakkaamatta tuli ja lähti, sillä kissa kertoo harjoitti yhä kapakoitsemistointansa. – Lisää oli erotettu kelunsoittejan toimesta, ja häntä käytettiin vankien piiskurina. Harvoin näki kaikunen enää muuta selvää päivää kuin piiskauspäivän, ja pojastaan ei hän selvenäkään mitään välittänyt. – Jerikoa ei siis lämmittänyt yksikään rakkauden säde, ja rakkautta hän pieni ihmistaimi tarvitsee, paljoa runsaammen kuin päivänvaloa nuo auringon nielijöyksi sanotut etelämaiden ihanat tuberoiset ja daaliat. – Hellä ja huolekas hoito yhdessä rakkauden kanssa, ne kehittävät ihmisestä jotain hyödyllistä ja kaunista, samoin kuin kevät auringon säteet lohtivat röhmyisestä omenapuusta esiin puhtaita kukkia ja hedelmiä, mutta Jeriko ei niitä saanut nauttia. – Oli sen tähden onneksi pojalle, kun kesäkerttu viimein pojan noin kymmenvuotisena ollessa tuskastui hänen niin, ettei voi nyt enää Jerikoa mökissä kärsiä, vaan toimitti hänet paimeneksi sormulaan. – Sitten pääsi poika hengittämästä kotimökkinsä siveellisesti turmelevaa ilmaa, sillä sormulalla, kuten muillakin vankoilla taloilla, oli omaa karja mökkinsä kaukana salomala järvientakaana ja sinne lähetettiin vaihdokasken. – Tuo paikan hankkiminen oli ainoa äidillinen työ, jonka kesäkerttu pojintimallensa teki. – Kolmannen luvun loppu. – Neljes luku, vaihdokas. – Tämä on LibriVox äänite. Kaikki LibriVox ääniteet ovat julkista omaisuutta. – Lisätietoja saaraksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoisaksi menee osoitteeseen LibriVox.org. – Lukijanä Maikiroodi. – Vaihdokas. – Kirjoitti Juho Reijonen. – Neljes luku. Iloisena jätti Jeriko kotikylänsä. Hänen äidiltä perimänsä isot syvät silmensä oikein hohtivat riemusta, kun hän eränä varhaisena kesäkuun aamuna matkaan varustettuna seisoi sormulan navettakartanon edustalla kärsimättämästi odotelen lähtömerkkiä. Vihdoinkin viimein oli Karja kunnossa, ja ajopatuukat vyuhahtivat ilmassa. Kuivasti narahti veräjaportti pojan setä perästänsä sulkiessa, mutta hänestä oli tuo ääni suloista soittoa. Nyt rohke niihän täysin siemauksin hengittää tuoresta aamuilmaa, ja parempien aikojen toivo täytti hänen sydämmensä. Karja anni mataleena ja maitomäen pekka, ryhtyyvät heti vilkkaasen keskustelun keskenänsä. Siten sai vaihdukas rauhassa matkatoveriansä kysymyksiltä, vaipua haaveksiviin mietteisinsä. Hän ajatteli mennyttä elämäänsä, ja iloitsi siitä, ettei äitipuolensa nyt tuolla salolla enää olisi häntä kiusaamassa, vaan hän saisi yksin Karjan kanssa metsissä elellä päiväkausiin näkemättä noita ihmisiä, jotka häntä olivat kiusanneet. Aamu oli sangen kaunis. Metsä tuoksahdeli niin raitti isti tuskin tuntuvassa aamutuulessa, ja linnut nuo sinisalojemä siivekkäät laulajat visertelivät oksilla iloisesti peippelehtään. Kiilusilmäinen sisilisko, lehmiä säikähtäen, puikelti he ruohokkoon kauemmaksi karjotiästä. Kukkasten kuvuissa kimalsi kastehelmi, jota auringon hienon autereen läpi paistavat säteet kultasivat. Edempänä kumpujen rinteille lainehti himmeä terhennistä päivän sauhua. Kaikki veden selätkin saarineen, nieminen olivat kiedotut läpi näkyvään utuiseen harsoon. Sydänmaan hallaisilta soilta kiirehti vilkaspuroinen, kivikon kautta solisten kirkasvesisen järvenlaajan syliin, ikään kuin olisi se pelännyt myöhästövän hautaansa ehtimästä. Silloin tällöin nykäsi joku hatasarvi tiepuolista tukko sen tuoretta ruohoa, tahi tavoitti suullaan äsken lehteen pahennutta koivun oksaa. Yff, vauf, änsi silloin pekan vitsa, ja verkallensa jatkoi matkue kulkuaan. Tuossa se isähti karjan perässä kelleroittelevä mullikka maistelemaan lietteen rantaissa pitkään heinää. Sen viereen asettui vaihdukaskin imehtimän lähteen silmässä kuvautuvaa kuulakkaa taivasta ja muistelemaan viimeistä keskusteluaan äiti vainajansa kanssa. He jäivät muista jäljelle, mutta jo huomasi maataaleena joukon jakautuvan. Hiukan torvalla äänellä huusi hän heleästi. Poika, ajan mullikka karjaan, äläkä itsekään kaikkia heti hisen heiniä syö. Jeriko kiinnitti matkalle höllittyneet konttinsä viilekset paremmin selkäänsä, lyöden robsahutti virsuparillaan viivyttelevä elikkoa rongolle, ja kiiruhti sitten kilpaa mustan ystävänse kanssa toisten perästä. Leikkiä laskien kului matka melkein huomaamatta, siksi kuin jo oltin järvsalmen sillä alla. Siinä yhtyi seuraan salmelan karjakin saattajoineen ja paimenineen. Näkin pyrkivät järvien tuolle puolen, vaaran maillesillä siellä hän on runsaasti voimakasta rehua elämille ja viatonta huvitusta sekä karjakoille että paimenille. Ilta puolella päivää saavuttiinkin tuonne sinisalojen syliin. Kukin joukko ajoi karjansa talonsen maitomökille, ja nyt alkoi vilkas liikenoissa syrjäisissä tavallisesti hiljaisissa asunnoissa. Lähdekkaivan kubeilla hankasen joku tytöistä valkoisella hiekalla pyttyjä, toinen puhdisti siivilää, kolmas keitti kata ja vette, jolla isot piimäkorvot henkit ja huliikat huhdellaan. Paimenet koristelivat haavanlehdille ja pihlajan lehville huoneita, ja matkaista väsyneet lehmät merehtivät tyytyväisinä kesantopellolla. Työskennellässä kerrottiin kirkonkylän uutisia, kihlauksia arvosteltiin, tiedusteltiin, kuka sen ja sen talon karjokoksi täksi kesäksi tulee ja kaikenlaista senmoista. Jokaisella näytti olevan jotain tekemistä, ja vasta uuden talouden jomoisenkin kuntoon saatua muistettiin vatsan vaatimuksia. Lehdistä tuoksovassa ruokaaitassa nautettiin sitten tosin yksinkertainen, mutta makuissa ja iloisilla kokkapuheilla runsaasti höystetty ateria. Syötyä lähtivät karjensaattajat kotimatkalle, jättäen vaalijat ja paimenet nauttimaan saloelämän kesäistä suloutta. Hauskaa onkin tuo idyllinen elämä metsien sylissä. Paimenet kisäilevät marjoista punoittavilla ahoilla, joita pitkin kevytaikaiset vasikat juosta vibeltävät sillä aikaa kuin vanhemmat elämät syövät siimeksessä. Poikanulikat paukuttelevat viidekossa ukon nuijaa, syläisten alakiveelle pannulle koivun hiilelle ja samalla iskevät päälle pienelle mukulakiveelle. Sääkähtyen hyväähtävät tyttöseet tarha-leikistään ja kieltelevät valattomia poikia, mutta yhä raikuvat rotkot pamauksesta eivätkä metsän heiluhennät uskalla kursarvia lähestyä. Toisinaan käpyä uskalias poika korkean oravi kuuseen, jonka latvasta sitten toitottaa pitkällä tuohi torvellansa. Heti kuuluu vastauksia kaikilta ilman suunnilta. Linnut aiellen surisevia hyttysparvia, liberteilevät humisavassa kuusikossa ja kääet kukkua helkyttävät lehtorinteille. Jonkun kallion nyppyleiltä kajahtaa koivutorven eli paimenhuilun soinnukas sävel ja karjan kellot säästävät sitä kilkatuksellaan. Ne ovat luonnon lapsien laulojaiset salon sydämässä. Kun aurinko on launaa lähennyt, lakkavat tytöt leikistään ja samuttavat paimen savun sillaikaa, kuin pojat kerävät kunkin karjan eri ryhmään. Karjat käänytetään kotjakohden ja iloisesti huhuillen kävelee paimen perässä. Tyytyväinen on hän mielessään, sillä hän tietää kotoina voileivän ja lämpimän maidon odottavan itseään palkinnoksi siitä, kun hän tyhjentyneeseen eväskonttinsa on keräänyt kaikenlaista tarviskalua. Jerikollakin oli jo ensimmäisenä paimenpäivänänsä kaikenmoista kamsua karjaannelle tuomisiksi. Kontessa oli hieren puu, kerää huosiaan tuohta, vispilä, melkein valmist tohveli pari ja kädessään kantoi hän pienoista pihtiin pistettyä käärmättä. Lepi kummulle näki poika lehmissävun jo palavan kesannolla. Sinertävänä nauhana kohosi siitä savu yläilmoihin. Tuon tuostakin torahdutti paimen torveensa, että karjaanne tietäisi suolakopan kanssa tulla karjaa vastaan. Peräja avatessaan näki Jeriko annin jo mökistä lypsyllä kiiruhtavankin. Hymyillen läheni karjaanni paimenta. Kainalossa oli karjakolla lypsin kiulu, jonka korvassa riippui rasvasarvi, sille nännit ovat ennen lypsämistä voidaltavat. Päästyään pajanluokse hurraotti karjakka yhtäkkiä kiulustansa vilua vettä paimenen päällä sanoen. Mi merkki metinen muori, tapio on vaimo tarkka. Mettä maidosta sinulle, simua salojen elää ja vettä karjan katsojalle pikkuiselle paimenelle, kannan minä kiulussani, runsa haaste rainassani. Kun annat kuuta karjallani, Lillia mun lapsilleni, minä kiiltoa sinulle, sikiollesi simua kannan kaikkina kesinä, hilailen hyvillä säällä, vaikken maitoa haluaa enkä voistakaan väliitä. Poika kielasti sinua, valehteli vanhukselle, minun voita vuottavani, kermua kyseleväni. Sinut petti paha paimo, merkä hattu kaksi kieli, se on itse maidon joja, rakasta ja rasva keiton. Hänelle annan herkin puusta, varvun päällä varvikosta, minä häntä herkittelen, koivun oksilla opetan, valeillen vilulla veellä, lähde veellä lämmittelen. Sen sanottua naura, kikahti anni niin imelästi kepposelleen, että kyyneleet silmissä kiilsivät. Mutta paimen parka ei vain naurattanut. Hän ei tuntenut paimen tapoja, eikä tiennyt paimenta aina ensimmäisinä paimenpäivänä kasteltavan. Senpä vuoksi seisoikin hän hetkisen annin edessä, avossa suin ihmetellen mitään muinen vastaanotto merkitsi. Jotain, koivun oksilla opettamisesta oli hän kuullut karja annen lorusta, ja peläten kohtai ryhdyttävän siihen toimeen, alkoi hän, missä aatuva väkeä juosta takaisin metsään, jättäen kaikki tuomisensa maalle maan hyviksi. Maitomäen Tiina, joka pekkoinnensa talvellakin asui karjamökissä, oli juuri tulossa kesannalle annia auttamaan, kun huomasi järikon väärillä säärillensä vidakkoon päin pinttävän. Tiinasta oli pojan juoksi niin lystikästä, ettei hän malttanut itseään hillitä, vaan kädeet polvia vasten purskahti hillittämään nauruun. Sikkemuori, pekaan anoppi, ei myöskään jaksanut mökissä pösyä, vaan kiirruhti katsomaan, miksi toisilla niin imeillä säkkileuvan alla oli, kuten hän sitten itse kertoi. Metsänneidon tavoin oli kuitenkin poika jo pujahtanut pensasten peittoon, ennen kuin muori hänet ennätti nähdä. Seksi pätahtoikin sikkemuori kärkkäistä tietää, mikä toisia niin törskytti. Kultuansa syyn siihen, piti hän pienen nuhdesarnon annille ja Tiinalle, kun olivat hänen vanhan mm. rottalon pellolle narranneet, eikä edes tuota iluva pitänyt saada nähdäkään. Eihän äitiä kukaan kutsunut tänne, muistutti Tiina hymyillen. Hää, kutsunut, kun tuota vielä olisitte kutsuneet, murisi sikkemuori nyreissään. Ja toisekseen oles sinä vaiti, oli minulla nuorikkana muutakin tekemöstä kuin tyhjällä nauramista, mutta tähän aikaan on nauru ja nästäytyminen naisten parana työnä. Sen tähden rankaiseikin Herra huonoilla ajoilla, ja Vilja maasti ja merest vähenee, niin kuin kirja sanoo, ja mikä lopuksi tulleikaan. Eikö jo kohta koittaneet tuomioon päivän lauvantai, ja selloin ne naurut loppuvat? Niin, niin, ja nyt pelotetta sen poika paran pois metsään, vaikka minä jo panin puuron kuppiin, ja Jumalan Vilja saa taas jähtyä aivan vahan päiväiseksi. Äälkää nyt äiti kulta taas tyhjästä toruko, sanoi Tiina iskien annelle silmää, kyllä hän se poika pian takaisin tulee, jahka vain ensisäikäyksestään selviää. Sitten tyskasi hän lähimmälle hatasarvelle, vat siihen, ja kyristi hei heruttelemaan mansikkia. Sikkemuorinkin ruppastuuli haihtui vähitellen, ja unohtui kokonaan, kun hän lehmisavun lähellä keksi paimenen kontin. Kyllä Herra on täksi kesäksi saanut toimekkaaman paimenen kuin viime kesäinen oli, sanoi Sikkemuori mieli hyvillään. Katso kaas, miten paljon rössyä sä jo ensi päivänä on kotiin tuonut. Vispillä on, kuin ollakin pitää, hierin tulee tuosta hyvää, mutta nuo tohvelin tapaiset eivät ole mestään kotoisin. Gentiesi olisi ämmä enemmänkin järikua ylistellyt, jollei Karja-Anni siinä samassa tuskasta parkaisten olisi hypähtänyt ylös, ja kaatanut vieressään olevaa maitohenkkia, joka kaikeksi onneksi vielä oli tyhjä. Herresta ja varjelle, siunasi Sikkemuori ja alkoi uudella, mikä sinulle tuli Anni, vastaa hyvää lapsi, mikä se oli, saatko sinä kohtauksen, no vastaan nyt jotain. En, en, vaan tuo puri minua, sopersi Anni pelosta vaaleana ja vapisten osoitti hän vieressään olevaa kärmettä. Mikää, sanoo Herran nimessä Mikää, huusi hetän rientävä Tiinakin melkein yhtä säikehtyneenä kuin Karja-Anni itsekken. Kärme, kärme, huokaili tyttö tuskissaan, ettekö näet tuo kyy paholainen tuosta? Voi hyvääinen aika ja nyt sinä kuolet kuin viikunnan vasikka viime kesänä, lausui Tiina osaan ottavasti. Niin, niin, jos ei apua saada, voi, voi, kuolla näin nuorana, voi tokiinsa, enkehän minä vielä ole valmiskaan ja entäs lauri sitten, tyttö rähti itkuun. Eikä ole edes lähimailla kärmeenjälän katsojaakaan, toimitti Tiina säälitellen. – Ei kös sikkemuori osaa, kysyi Anni raukkanihkuttaen. – Mitää osaa, luuletko sinä jumalaton minua noidaksi, lausui sikkemuori loukatun äänellä. – En menää luojan kiitos taikoja tee, enkä lohtia osaa. Siunaa nyt vaan korjasti itsesi, tunnusta syntesi, ja Anna henkesi Herran haltuun, lisäsi hän, osoittain kepillään korkeuteen. – Ei hän menulla tietääkseni, muita niin pahoja syntejä oleekuin. – Kuin, voi, miten se on paikeaa, huokaili Anni ja tilahti taas itkuun. – Tunnusta pois, se helpottaa lähtöäsi, kehoitti sikkemuori. – Tunnusta pois, ujoile matta, onko lauri? – Ei, ei, lauri, vaan minähän sitä itse. – Mitää sinä, itse onneton, voi, Anni parka, mitää sinä, tietysti Tiina. – Minä, sanokaa sen laurille, kun minusta aika jättää, ja käskekää hänen ottamaan miina, kyllä se on hyvä tyttö ja pitää niin paljon laurista. – Kyllä, kyllä, mutta mitäs meidän pitää laurille sanoo, sanoo Piaan, sinä vapiset kuin verran päällä, sanoo Piaan sinulle, ei näe enää paljon aikaa olevan elettävänä, tuuma eli sikkemuori. – Sanokaa hänelle, että minä olen hänen joskus luulut pitävän miinasta enemmän kuin minusta, ja seksi hän minä olen miinaa parjanut. – Säi Karja Anni viimein lausutuksi. – Ooo, eikö mitään muuta, hoahti toiveissaan pettynnyt vanhos, joka oli lulut Annin huulilta saavansa kuulla jonkun kauhean salaisuuden, mutta Tiina hengitti nyt kevyemmin. – Sillä välin oli Pekkakin naisten hätähudut kuultuaan, tullut kesannolle, ja saatuaan vaimaltansa tietää, mitä tapahtunut oli, kaivoi hän peltoon jokseenkin syvän kuopan, sillä vanhat upottivat aina kärmen pureman jäsenen maahan. – Karja Anni kantaa ratutettiin sitten kuopanluo, ja jalkapohkeineen peitettiin multaan. – Vakutettuna keinonsa kunnollisuudesta lohdutteli Pekka naisia, ettei ne kaikki taudut ole kuolemaksi, mutta epäillen budistelivat naiset päätään. – Varsinkin paipatti sairastit itse selittäin. – Ei se maahda auttaa, kun se röökällei vielä pisti niin arkaan paikkaan, Päkiäisen kohtaan. – Ai, ai, ai, ai, hudahti hän keskeyttäen itseään. Nyt tuntuu latistävän, ja muitoinkin niin ilkeältä, että oikein sydäntä etoo. – Siinä sai nyt Anni istua kyköttää, ja vähän väliä vastailla kysymyksiin. Tokko tuntuu vähäkään helpottavan, vieläkö sitä pakottaa, lähetääkö hyvin, ja muihin sen moisin, joita hänelle milloin Mikin läsnäolioista teki. – Hankittuaan Annille niin paljon hoitoa, kuin mahdollista, rupeesi Pekka kärmättä etsimään. Ei päsitä kaukaa tarvinnutkaan hakea, sillä kuollut kärme pötkötti pihtinennsa samalla paikalla, johon järiko oli sen kädestään singahduttanut, ja jossa karjaanni oli sen päälle polkaisut. – Mitää, äänähti Pekka, kuollut hän tämä onkin, ja vieläpä pihtiinkin pantu. – Mikää, huudahtivat naiset yhteen ääneen. – Mikää, kärmekö? – Niin, justinsa kärme, myönsi Pekka myhäillen. – Mutta mitenkä päs se kuollena olisi Anni ja purrut, arveli Tiina? – Siinä päsä juuri tempu onkin, vastasi Pekka. – Mikö tuo liene koko hetä ollut eukkovään hetäilyä ja Anni pelkästä säikähdyksestä parahtanut? – En, en, kyllä se purasi, ja niin kipeästi puraisekin, että oikein se sydäntäni viihlasi, ja tuntuuhan koko jalka vieläkin olevan turtana. – Puolusti Anni itseään, koettaen, vaikka turhaan haavaa näyttääkseen, riuhtoa jalkaansa irti. – Vieläkös, mitää, väitti tuo itsepäinen Pekka, sinä vain säikähdit, kun satuit polkaisemaan sen päälle ja näit Madon. – Hupsesta pussiin ja pussin suu auki, mitenkä hän olisi sen päälle sattunut polkaisemaan? – Kyykkä myysissään hän hän oli koko ajan, arveli sikkemuori hyvin viisaan näköisenä. – Miten lienee niehentäytynyt, sillä sehän on kai ihan varmaa, jotta ei kärme itsestään ole pihtiin tunkeutunut? – Inti Pekka yhä. – Kukas sen siihen olisi pannut, kysyi Anni ylön katsellisesti, ja aivan terveenä tuli hän nyt vankeudestaan pääseenä, ruultua kyytä lähemmin tarkastelemaan. – Sikkemuori katseli sitä myöskin, ja puhkesi lausumaan. – Poi, hopaakko itseäs, johan minä sitä arvelinkin, vaskit sähän tuo on koko kärmeesi. – Ei hän vaskikärme ketään purei, eikä se olekaan mato, se vain syö myrkin pois ruohoista. – Selitti hän karja-Anniin kääntyen. – Hiukan Nolona myönsi karja-Anni viimeinkin Pekalle. – En menää sitä enää niin tarkoilen muista, tunsenko sen juuri pistävän jalkani, mutta ihan olin pyörtyä kuin sen näin. – Niin sääkähdyksestä tumaili Pekka, ja toisillakin oli vielä nenänpää pelosta valkeana. – Semmoisia hetäkelloja te olette kaikki. – Kyllä, minulla oli todellakin sydän kintaan peukalossa, sanoi Tiina, mutta kuka kummaseen on vahtanut pihtiin panna. – Kukas muut kuin se pojan heittiösen olisi siihen tuonut, päätti Anni ja jatkoi innokkaasti, ansaitsi sii saada aika lailla koivurieskaasehylky, kun senmoisen sekamelskan aikaan sai. – Ja nyt se herja luultavasti makeasti nauraa kolttaselleen jonkun pehkonkupeessa, kun sai minut niin sääkäytetyksi, jotta kuolevani luulin. – Mutta tulehan kotiin, kyllä, minä sinua siitä nauratan, Vekkuli. – Olet tuossa äästämättä, kielsi Tiina nauraen. – Hyvääpä tuo oli, että päästiin kerrankin selville, millä kannalla asiasi laurin kanssa on. – Ole Vaiti, tiuskasi Karja-Anni punehtuen ja rupesi työhönsä. – Kassi tämä poikaa vaan, puuttui sekkemuori puheeseen. – Se toki ottaa neuvon varteen, eikä unhotan niin kuin viime kesäinen paimen. – Kun oikein muistan, niin minä hän hänen käskinkin kärmeen tuomaan kotiin, jos semoisen yhdyttäisi. – Jos näette, pitkitti hän unhottaen kokonaan, ettei hän luojan kiitos taikoja tee, eikä loihtia osaa. – Jos näette kärmeen saa ensimmäisenä paimenpäivänä lehmisavuissa poltetuksi, niin saa niiltä sen käsän varsinkin rauhassa olla. – Sitten muori tunkikärmeen tulehen pihtinen päivineen, ja haltioissaan toisten nauruksi teukalehtain höpisipoltaessaan. – Matoo musta maan alainen, toukka tuonen karvallinen, jospa nostat nokkoasi, hän lähtytät hänteasi, tungen sun tuohuksen tulehen, panen Papin valkeahan, jos tulet tuville näille, mateilet Matarmaille. – Pistan pihtihin isäsi, pulikkahan emosi puolen, pistan et minun lihoa, munukoita vaimon vanhan, tapan silmä sinut tajoillani, pakahdutan pulmillani. – Purret minun karjojani, maidon tuojia mokooma, käytän sun kärytuleessa, aalloissa aluejärven. – Kun et tuostana totelle, vääjänne vähäkänä, iensun viime taivosehen ukon tulihin tuherran. – Pysyy Matoo poikampana, kuloon alla kurja lintu. – Pure puita pökkilöitä, rauskuta rainio kiviä, älä meitä, älä muita, eikä meidän maitasuita. – Tunge pääsi turpehesän, mene mättähän sisälle. – Siellähän sinun majaasi, asuntosi angeloinen. – Tiedän sökkä synnyntäsi, maan on kammo kasvantasi, oot sä suusta syöjättären, hiiden kuolasta kotoisen. – Seksi, pala pehtinäsi, hiser häju niminen. – Moi, anaoppi parka, lausui pekkana ruansa pidättäen. – Ei ne nuo temput nyt enää mitään auta, niiden aika on ollut ja mennyt. – Se päähän nähtänen, tuumaili muori, keräilen järikon tuomia tavaroita, ja ihmetellen, miten tottelevainen toimekas ja kiltti lapsi tuo uusi paimen oli. – Kiltti, kyllä onkin koko kiltti, matki karja anni, hilaa metsästä kaikenlaista roskaa ihmisten peloksi, ja meihin lienei nyt vielä juossutkaan. – Jähdyttää puuronsakin pilalle, ja nälkehän sillä raukala varmaankin jo on, kun on koko pitkän päivän saanut karjan kanssa kulkea. – Oikeen käy säälikseni, poika parka, etenkin kun hän näyttää kivuloiselta, ja äitensä kuului niin pahasti pitävän häntä. – Silloin karja anni oli saanut viikunnan lypsityksi, ja melkein kyynel selmin hän nyt kelkkiälle äänellensä huutaa huhautti. – Jeriko, Jeriko hoi, puurosi jäähtyy, tule pois, puurosi jäähtyy. – Semmoinen oikea huhtikuun päivä on naisen sydän, myrskyä ja päiväpaistetta. – Neljänen luun loppu. – Viides luku, vaihtokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. – Lysätietoja saaraksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi, mene osoitteeseen LibriVox.org. – Lukijanamaikiroodi. – Vaihtokas, kirjoitti Juho Reijonen. Viides luku. – Hyväksikin sai Paimenpojan iltaruoka jäähtyä, vaikka karja anni vähän väliä huuteli häntä sitä nauttimaan. Koko karja oli jo lypsetty, maitohenkit kannatut aittaan ja lehmät vietiin aidottetun hakaan yösyöntiin, mutta poikaa ei alkanut kuulua kotiin. Tuon tuostakin pistelehti anni, iltaisen syötyään, makuaitasta ulos katsomaan, eikö Paimenta näkyisi. Hän ei kuitenkaan nähnyt muuta kuin käsannolta kohavan hienon savu-patsaan, joka haihtui kuulakalle taivaalle. Joitakuita hyttöysparvia survoi tyynnässä ilmassa, ikään kuin olisivat ne iloineet annen levottomuudelle, eikälätääkössä kurnuttavan sookonnon äänikään juuri rauhoittavalta kuulunut. Ainoastaan silloin tällöin he lähti metsässä jonkun yksinäisen laurastaan, uninen sävel, kehottaen ihmistäkin unhottamaan päivän huolet. Mutta anni ei niitä voinut unhottaa. Päinvastoin kasvoi hänen rahattomuutensa kasvamistaan, sillä hänellä oli jonkun moinen hemäärätunto järikon johonkin onnattomuuteen joutuneen, ja hän oli siihen syypää. Puolen yön aikaan meni anni pirttiin. Hän herätti Pekaan sikeimmästä unestaan, ja silmät vesikiehteissä pyysi hartasti, että Pekka lähtesi karkulaista etsimään. Pekka lupasikin mielellään lähteä ja ottaa Tiinan toverikseen. Sikke muorikin oli kesken unijan se herännyt, ja sanoi pelkäävänsä pojan olevan metsäpeitossa. Mutta jos onkin, sanoi hän, niin kyllä hän sen sieltä löytää, jos ei ennen, niin kolmantana päivänä, mutta mitä sitten jos haltia on hänet kiveeksi tai muuksi muuttanut? Sitten on löytäminen harmaampakin. Älkää joutavia lörpötelkö, sanoi Pekka pukeutuessaan, eihän ihmistä voi muuksi muuttaa. Eihän vain, rähähti muori, ikään kuin tuota jo ei olisi nähty. Mitenkäs kävi honkalan kellokkaalle toissa syksynä? Emäntä sitä äkäpäissään lypseessään, se on semmoinen kärlähkä koko leena, vaikka on lautamiehen tötär. Niin, emäntä äkäpäissään kirusi sitä ja äläst olla, lehme alkaa piibertää pöheikköön. Sitä etsittiin sitten kot veroinen, mut mitäs tyhjästä apua. Piimein haettiin minut honkalaan ja minä päästin periekan metsäpeitosta. Kohta alkoi se ynyä aidantakana ja kun kotiin tuotiin oli sillä iso kirveen haava kylessä udarten yläpuolella. Sitten vasta muisti isääntä etsimismatkallansa sieltä aidantakana hotaisseensa kirveillään muuanta koivun kantoa, jota hän ei milloinkaan ennen ollut nähnyt. Ei kös kellokas sinäkään ollut muutettu, ja kuitenkin sanot sinää, jotta ei ihmistä voi muuksi muutta. Pekka ei vastanut mitään, vaan lähti tiinoinensa etsimismatkalleen. Vanhus itsekin pisti he pihalle ja teki taaskin taikatempun päästäkseen poikaa metsäpeitosta. Hän otti kaksi leppäistä kaliikkaa, asettiin ne käsannolle ristiin, pani pyöreen rapakiveen niiden väliin ja viimeksi vieretti läheisestä rauniosta jommuisenkin kivenjukuuran tuon koneensa päälle ja väliintä pehtien jupiisi. Rutista ruman sydäntä pakota pahan kereä, jot on inho itsellensä vaiva kovaa vaimollekin. Kutistaan minunkin sydäntä pakottavi pernoani, kun on lapsen lainannu, piilo on se peittänyt. Metsähinen mies utala, havuhapsi haltijainen, kun et lasken lasta irti päästä pientäkyyretyistä, otsolla sinut reviitän, kaive lutan karhullani, kun ei otsa uskaltane karhu kaunis päälle käyne, laulan ruton ruoskimahan, tuonen taudin tappamahan, kun ei tuoni uskaltaneen mana mahtane mitäänä, tiedän taaton taivahissa kaikki voivan pilven päälle, jokke ei sääky saatanoita pelkiä pahintakana, hänet pyydän pieksämähän, sullomahan, sortamahan. Haltijat havuisen linnan, metsän poikaset punakat, laskekaatte lapsueeni, päästä kättä pienoiseni, joten luusi luojaani, puista pitkäisen ise ja puhumahan puolestani, sivullani sotiimahan, vasten teitä vaivaisia, heittiöitä haltijoita. Hänell on kuntua kosolta, viljahkolta voimijakin, auta ukko onnetonta korjua kujertavaista, vaalis sinä vaiman lasta, etenkin imehmolaista, kun oot imehnon sukua, heimoa hyvääntöläistä. Taivottaren taatto vanha, laji isää luonotarten. Katso kaikki ilman suunnat silmiä sinisaloja, laita lapseni kotiin ja pienoinen piharikoille, metsähiiden huimenesta, kourista kanerva parran. Tuon kaiken toimitettuansa palansi sikkemuori tyytyväisenä takaisin mökkiin, siellä hän parhaan taitonsa mukaan lohdutti vetistelevää annia, vakuuttain, kyllä poika nyt kohta löytyy, jos hän vain metsässä on. Paljoa lohdutusta ei muori sanat kuitenkaan näkyneet tytöille tuottavan, koska hän ei enää lähtenyt vuoteillensa, katseli vain milloin millekin suunnalle, sillä hän oli kuulevinansa dotettujen askelija jos jostakin päin. Eipä sikkemuorikaan saanut untasilmäänsä, ja jutteli sen vuoksi yhtä ja toista annille koko yön lopun. Päivän kirkaskehra oli jo ehtinyt parin korennon korkeudelle taivaan rannasta, ennen kuin Tiina ja Pekka saapuivat kotiin. He olivat juoksennelleet metsässä aivan väsyksiin asti, ja Tiinan ääni oli soroksissa alituisesta huhuilemisesta. Eikö se pojan pahuus ole vieläkään palannut, kysäsi Pekka kiukkuisena turhasta hakemisestaan? Ei, ettekös tekään häntäsitten löytäneet, tiedusti sikkemuori ihmetellen. Vielä mitään vastasi Tiina, ei se metsässä ole, koko metsän juoksen telimme ristiin rastiin, ja siellä hän vasta maailmoita oli, oikein jalkoja pakottaa. Ei sitä metsässä kuulu, hornaanko lienee juossot koko otus, sanoi Pekka haukotellen, lukii siunauksen ja heitti he tilalleen. Senhän siitä saa, kun ei uskon vanhujen keinojen auttavan, sanoi sikkemuori ehitellen vävyllensä. Kyllä, minä uskon vanhan keinojen auttavan kadonnutta löytämään, ja sen vuoksi lähdinkin etsimään, muitoinen olisi paikalta hievahtanut, pakutti Pekka. Muori, joka ei vävynsä tarkoitusta oikein tajunnut, selitti, no sitten ei poika varmaankaan ole metsässä, sillä jos kerran uskotaan, niin ei itse piessakaan jaksa kadonnutta metsäpeitossa pitää. On sitä toki seksi sanalla voimaa. Hetkisen kuluttua jatkoi hän, ei se voi olla metsässä, vaan jokoveteihinen tai tuliäinen on sen korjannut, enkä minäkään niille mitään voi. Parasta onkin heittää kaikki herran huomaan ja ruveta levolle, minäkin olen yösydämen saanut valvoen viettä. Muori köllähti kolpitselle uninviereen ja vaipui heti sekeään uneen. Annen mielenhaikeutta oli hakumiesten tyhjintoimen palaaminen yhä lisännyt. Hänen tuskansa muuttui aivan sieltämättämäksi, jonka tähden Tiina alkoi akiloida. Jos kadotuksessa vain on niin vaikea kuin annella nyt, niin ei siellä tule toimeen tuntijakaan. Älä sotke semmoisia seikkoja loruihisi, muistutti Pekka-ankarasti. Eikö siinä jo ole kylliksi, kun muori sotkee pakaanutta puhtaa sen oppiin, vai rupeatko sinäkin vielä? Äläkä sinä, sanoi Tiina, äläkä sinä tyhjestä kiivastu, enhän minä sillä mitään pahaan tarkoittanut, vaikka eihän tuo taitanut ihan oikeinkaan olla. Hetkisen kuluttua sanoi hän, millä tuo on tytönnyt saa rauhoittumaan, katsos, miten se ulkona kävellä huuppaastaa, eikä saa sijojaan missään, ei ole hauskatyttä paralla. Pekka kutsui annin sisään ja lupasi iltasella viedä kirkonkylään, nimis mieheelle sanan pojan katoamisesta, jollei hän siihen mentäessä kotiin palajaisi. Sen lupauksensa sai Pekka täyttääkin, nimis mies pani kapulan kylille kiertämään ja seuraavana päivänä pidettiin metsässä susivouden johdolla iso ihmisiahti. Tavallansa onnistuikin se, sillä kokonainen susiperhe saatiin päiviltä pois, mutta järikosta ei nähty vilahdustakaan, selitti susivooti annille. Muutoin arvellen minä, sanoi hän vielä, että sudet ovat pistaneet pojan poskeensa. Jumala, varjelkoon, huudahti anni. No, jos eivät olekaan, niin kyllähän nyt jo on siellä, jossa ei kuu kuule, eikä päivä näe, vaan eihän se ole sinun syysi, lohdutteli tuo säälimätön runun miestyttöä. Etsiöiden kautta levisi tietokaikuisen pojan katoamisesta ympäri pitäjää, ja toinen toistaan kummempia juttuja kerrottiin siitä. Kissä kerttu näetti kaikkein vähimmen asiasta välittävän, sanoi hän, vaan tietää hän sen, pahala on pahapalkka, ja nytpä hän lienee siitäkin elätettävästä viimeinkin päästy, ja Risto pannaan sormulaan paimeneksi. Mutta ei, sanoi Risto, lempo lähtekään karjanpärässä juoksentelemaan, vaan en minä, ja siihen se homma raukesi. Muilla ihmisillä oli siihen sijaan paljon pohumesta. Jotkut olivat järikon katoamispäivän iltana kuulleet ihmeellistä huminaa ilmassa. Muutamat taas olivat nähneet jotakin mustaa kiitävän päin peripohjoista, juuri tunturi vuorta kohden. Ja Maalarin maaja sanoi selvästi huomannensa lapsen itkua pilvissä, niin kuin taivaan vuohi olisi siellä mäkättänyt. Tietysti ei ainoastaan kadonnut poika, vaan Karja Annekin oli kansanhampaissa. Hän kuului kironneen lapsiparkaa, vakuutti Maalarin maaja sormulan esääntärengille laurille, jonka hän arveli iskenen silmänsä Anniin. Karja Annia tuomittiin nyt ankarasti kaikilla, ja vaihdukas oli katoamisellaan muuttunut kaikkien lemmikiksi. Oma tuntonsa tuomitsi Annia kuitenkin kaikista enemmän, eikä hänen tilansa loppuviikolla suinkaan kadehdettava ollut. Hän oli lakkaamattamassa sielun tuskassa, joka ei hetkeksikään päässyt lauhtumaan, kun sekkemuori ihmeteltävällä itsepintaisuudella osasi puheen aina vaihdokkaaseen johtaa, vaikka ei hän sitä tyttöä kiusatakseen tehnyt. Kerrankin, kun anni surunsa lievitykseksi selaeli virsekirjaa, alkoi muori kertoa. Tuosta kirjasta muistan sen kirjain paljouden, joka pappilassa on. Nänkyhän yksi ihminen ennättäneen eläissään läpi lukea kaikki, kun niitä on niin tuhottoma paljon suuria ja pieniä. Paksuimmat kaikista kuitenkin ovat kirkonkirjat, ja tietää hän sen, kun niissä on kaikkien ihmisten nimet ylhäällä, aivan aatamista asti. Niissä on toinenkin isäpoikinensa, suurensa, pienensä, mustansa, valkeansa ihan koko pitäjäs, ja ompa joskus olemattomiaakin. Niissä on se senkin kadunnen pojan nimi. Siitä juontuu mieleeni, että oikeassa se oli se haapalan vanha sussuvaina ja oli kuin olikin ja nyt rietas on korjanut kynsinsä koko pojan, ja niin hän se on olevakin. Minkä tähden se on niin oleva? kysäsi anni uteliaasti. Sen tähden näet hän, toimitti sekkemuori, sen tähden, että sussu kiisti kiveen kovaan kaikosen pojan olevan vaihdokkaan. Hän, vainaja näet, tarinoi minulle kaikki, mitä itse tiesi, kun oltiin niin hyvät ruukut. Levätkö hän rauhassa lepo kuolleille rauha eläville, lepo kuolleille rauha eläville? Meksikä se poikas, että vaihdokas olisi? kysäsi Tiina. Siksi, kun hän mukaan on vaihdettu, tietysti siksi, eikä Meksikään muuksi, selitti sekkemuori, ja saattaa hän se niin ollakin. Eihän sillä pojalla ollut edes oikean ihmisen nimikään, vaan joku semmoinen kummallinen sananpoksaus, ettei se ollut nimi eikä mikään. Sormulan rauha vain naoroi koko jutuulle, mutta mitähän rauha olisi virkkanut, jos olisi viime talvana ollut kylänluvuissa honkalaan isossa pirtissä? Sekkemuori keskeytti äkkiä puheensa ja kysäsi Annelta, tiedätkö sinä, minkä tähden herrasväki ei milloinkaan käy kylänluvuissa, eikä juuri kirkossakaan? Anni ei tiennyt, eikä lulut sen seikän itseään liikuttavankaan. Eipä sillä, jotta se minuokaan liikuttaisi, sanoi sekkemuori, vaan minä arvelin vain, jotta ei kolmas käskö kuulunekkaan muihin kuin talon poikiin, mutta samahan se meille on, kun hän jokaisella tulisi itseään huoli pidetyksi, ettei vihollinen saisi sielua niellä. Kyllä sillä vihollisella onkin maailmassa suuri valta, ja monta koltosta se tekee oppineilekin, mitä sitten meille tuhumille? Lukkari näytti meille siellä kylänluvuissa kirkon kirjoista, minkä kepposen vihollinen oli tehnyt niinkin hurskaale miehelle kuin vanha Matti Pappi oli. Kun Matti Pappi oli ruvenut kirjoihin sä kaikuisen pojan nimeä paneemaan, oli pahaa sen paikalla vereksi muuttanut. Pappi oli siunannut, ja se mies vasta osasi siunata joskirotakin, osasi se, kun toisinaan juhlan kunniaksi messuta kajauttakin, niin karsta kirkon laesta tippui. Mutta se olikin toinen mies kuin nämä nykyiset pappit, jo näköjäänkin se oli julma mies, ja entäs se ääni sitten, äänensä tauttahan se tänne omalle leivelle pääsekin, mutta oli sillä toki vastinäkin. Tuolla lukkarirahjuksella näet oli nuorempana ollessaan kerrassaan hirveä kulkku, kun ne Matti Pappin kanssa yhdessä vongasivat, niin oikein se korvia särki, mutta mennyt on jo nyt lukkarinkin ääni, mennyt on. Ei se nyt enää jaksa nuottiakaan niin korjasti kiekauttaa kuin ennen. Laulaa ällöttää vain yhtä ääntä kuin emää lammassa, kohta se mahtaa jo kupertua koko ukko, mutta toista oli ennen, silloin se rillitteli kuin hyvää tiukku. Vaan ylpeä se on vieläkin äänestään, huomaatte Tiina. Ooli se ennenkin, eikä antanut nenänsä alla sadetta pitää, vieläkin muistan minä sen juhannuksen, jona pastori saarnasi koko puoli päivä ja puoli ilta rupeamaa, ja lukkari kesken saarnaa kiskasi, kaikkiin maa päällens kantaa, nyt lepo on itsens anta ja raukee nukkumaan. Niin, mut kadonnesta pojastahan minun piti kertoa, vaan mihinkäs minä taas jänkään, jo alkaa muisti pettää, kun on yksi pää kesänsä talvensa, mihinkäs minä taas jänkään. Siitä hän tuosta puitte nimen kirjaan paneemisesta, vastasi anni. Niin tosiaankin siihen hän menää jäin, jatkoi sekkemuori kertomistaan. Mattipappi oli vuorojen kironnut, vuorojen syunannut, lukeenut lukujaan ja tehnyt senkin seitsemän tempua, vaan mitäs tyhjästä, veri se vain verenä pysyi. Punaisia piirtoja siinä sen nimen kohdalla näkyi olevankin, kun minäkin sitä katsoin. Punaisia piirtoja siinä oli, vaikka muutoen koko kirja oli tänä mustaa ripellosta, niin kuin tervattu harakkasilla olisi hyppinyt. Monella semmoisella kertomuksella piti sekkemuori vireillä annen levoutomuutta. Kului niin viikon loppu, ja anni päätti rauhaa saaraksensa lähteä sunnun tai aamuna pappilaan tunnustamaan, kuinka hän piloillansa oli loihtinut, arvaamatta vesi runua niin vaaralliseksi, kuin se todella näkyi olevan. Pekka lupaisi käydä napurin mökeissä kuulustelemassa, jos poika olisi viimeinkin ilmastunut sinne, ja sekkemuorilupaisi kylvettää pojan, jos se kotiin tulisi, kun hän karkaamisellaan oli niin paljon tuska ja huolta tuottanut. Otatko sinä Tiina lehmät katsoaksesi, jos minä en ennen iltaa kotiin joutuisi, kysyi anni. Otan, otan, menes sinä vain, ja kyseille kirkkomiehiltä poikaa, vakuutti Tiina. Pekka keheutti vielä, pyydä laureltakin joku lohdutuksen pisara murhekalkeisiin lievennykseksi. Empä minä lauria siellä tapakaan, sanoi anni, vaan silvänsä sanoivat ihan toista. Et hän vain, vastasi Pekka, yksi tie, kaksi asiaa, viiden luvun loppu.