 Kan et 150-årig gammelt maleri af et bøgetrej være et politisk udsavn? Det spørgsmål skal vi prøve at undersøge i dag. P.C. Skoggård er en gul eller kunstner, som er ved at kigge nærmere på. Som vi kender det i dag, hvor man også i tiden optagede af politiske debatter, det kender vi fra i dag, hvor vi følger med i medierne. Men også for 150-årige siden sad en kunstner at kæmpe for en ny forfatning. Hvad de færdeste ved er, at han hedder P.C. Skoggård, og var en af dem, som har med til at være bann og føre for indførelsen af demokrati i Danmark. P.C. Skoggård holdt meget af at malere i Danmark. Han holdt meget bøgetrejer. Og han holdt meget af at skrive. Og nu vil jeg læse en lille citat, et uddrag af et brev. Og det kommer her. Jeg maler mest ved rundt forbi ind i skoven. Der er dejlige store træer, som både står enkelvis, samler dem i fyldige grupper og tæt sammenhængende masser, og er til med udsigt mellem stammerne til den dejlige Leomdal. Det, der er mere end der, kan males, er altså ligegyldigt om andre lande han endnu skønner og natur. Citat slutt. Med andre ord, Danmark havde Serylia bydde på for en national sendede maler som P.C. Skoggård. P.C. Skoggård har adre sagt malet mest landskaber, men en gang mellemhold, han også af at konfrontere sig selv. Her har han tegnet sig selv i 1839. Og det er en ung akademiet, denne kunstne viser. Han er både betuttet ved situationen, kigger alvorligt ud mod os og samtidig undersøgner registrerende i forhold til sin omgildelse. P.C. Skoggård tilhørte den generation af maler, som de første har hjemme sat landskabsmaleriet på landkortet sådan for alvor. For selvfølgelig havde der været landskabsmaler før P.C. Skoggård, men hans generation er den første, som maler direkte og kun landskaber. I den forstand er P.C. Skoggård et nærmere undersøgelsevære. P.C. Skoggård var født og opvokset i Nordsjælland, hvor hans mor drev en lille bit af købmantagning. Her er neder de sig til dagen og til vejen, og det gjorde de sådan, som det nu bedst kunne hænge sammen. Det var ikke nogen familie af stor økonomisk formål, men de klarede det, og P.C. Skoggård vise ret tidligt talent for det kunstriske. Så hans mor, som han sikkeret har aftalenterne fra, valgte at sende ham på kunstaketemide. Kort tid efter han var færdig med akademiet, så drager han igen hjem til Vejby i Nordsjælland, hvor han var født og opvokset, og der maler han det her herlige lille billede, som vi ser foran. Det vi kan se på billedet er meget typisk for den måde, man maler på omkring 1839, hvor billet her malede. Det forestiller en lille pi, som vi ser heller en ung kvinde, som står rygvendt til os, og som kigger ud over et vildt strak landskab. Det er det Nordsjællandske Landskaben Skåve med vand med vildt strakte marker. Måske er den unge kvinde, f.eks. Skoggårds hjemmeboende søster Vil Helmine. I så fall er det kunstnerens nære oprindelse her, hans kældre for os. Men det er også mere end det, for det er også nogle kvinde, som står i det, som jeg tror er stenssætningerne for en åltidshøj. Hun står altså i ruinerne af noget, som er en lille billeds mul for faldende, og som er ved at falde fra hinanden, men ikke det, som er mindre ud genkendigt og meget tydeligt som et levn for åltiden. Og det er ikke tilfældigt, at hun står der. Det må vi endelig ikke tro. Det, som man kan se, er, at det er for det første at handle om, det er det nære, det kunstnerens nære miljø, det er hans hjemmejn. Men det så også i også hele landets oprindelse, som vi står foran. For det er jo netop åltiden, som det handler om her, om at skabe en levende forbindelse, et levende kontinuum imellem åltid og nutid. Og der ment man i tiden, at netop landbobefolkningen, som vi står klart her, var de bedste representanter for en levende åltid. Gennem dem fik vi så også i en direkte livlinje tilbage til det, som det hele handlede om, nemlig Danmarks dolde fortid, hvor man menede, at der eksisterede en form for demokratisk tradition. P. S. Gorgård var som sagt ikke en mand af en velhævnige familie, i hvert fald ikke hans nærefamilie. Men så var det jo meget heldig, at han havde en onkel, som er anderledes godt økonomisk stillede, han selv var. Det var nemlig morerns halvbror. Vækselmeleren H. C. Akkersborg, som gjorde det alldeles godt, økonomisk og socialt, og i mange andre hendes senere. Inde i København erede han en stor lejlighed, hvor han boede, og han havde flere andre residencer. Han var den, som mere end nogen anden igennem tiden fungerede, som med sen for P. S. Gorgård. Han støttede ham altså økonomisk sørge for, at han fik bestillingseopgaver, og havde noget at se til på alle mulige måder. Han er en vigtig, central figur i forhold til at forstå P. S. Gorgårds kunstniske udvikling. Han er der også ophavsmanden og bestiller en bag P. S. Gorgårds første hovedværk, den national liberale trilogie, romantisk trilogie, som William Lixer kiggede meget nærmere på. Som sagt, så boede H. C. Akkersborg ind i København, hvor han havde en lejlighed, men han var så heldig at være så velstillet, at han også havde en sommerdomisil. Det er det, som man ser her, nemlig hans villa, Akkersvile, som lå ude i klassen's havet, på det, der dengang var det landligt beliggende Østerbro. Dengang det indøg var indlemmet som centraldel af København. Der holdt han sig i sommer månederne, og omvendte han sig for at give livet ind i København. Den 10. Juli 1842 skulle væxle med eller hos H. C. Akkersborg giftes. Der skulle holde stort bryl op i det inde der København, og i den forbindelse ønskede han sig en stor udsmøkning, som skulle danne ramme omkring den fæstlige begivenhed. Skoggård fik ikke mange måneder til at løse den opgave, og der var tale om stort anlagte malerier i næsten i halvandengang, halvandenmeters størrelse, stort efter tiden standarder. Derfor inviterede han sin bedste ven, Hans-Thomas Lundby, til at hjælpe sig med at male udsmøkningen. Det er Hans-Thomas Lundby, vi ser her, for evigt af P. C. Skoggård. I ørde et potræt, som er næsten identisk til Lundby, Hans-Thomas Lundby er et selvpotræt, der hænger på Nykalsbergglyptotek. Så det var altså de to, som sammen skulle sørge for at få lavet opgave, og løst opgave, om bedst muligt at lave den her store udsmøkning, som skulle være færdige til bryllet ved den 10. juli. Her ser vi en grundplan over lejligheden. Blot taget med for at vise, hvordan rummet var situeret. Det er det største rum i lejligheden, det som man har hernede, dagligt tale bare kaldet saling. Hernede skulle udsmøkningen hænge. Det var sådan, at man ville have gårsetårnet hængende i midten. På den anden side skulle højre opkirke, hvis der umensklændt hængede. Og herover der skulle vi have det sidste udsigt for Frederik Sporslott. Så det var der en måde, at udsmøkningen skulle fungere på, og midt i det her sommerklæde landskab, som der blev tale om, skulle gæsterne sæde. Hosehagersbors lejlighed er interessant på mange måder. Vi har ikke bare udsmøkningen med de store stapelimalerier, der skulle hænge på væggene. Lejligheden var samtidigt udsmøkket inden for den her neoklassiske stil, som var højeste modband Københavns bedre og velstillet progresiv borgerskab på det her tidspunkt. Siden 1700-tallet har man gradet ud i det sydelige talen, og der er fundet i en ny stil, som gik som en steppeild over Europa, og som var stærkt inspirerende for mange intellektuelle i det europæiske. Den stil er også til København, og den er også en i Højmans Kanal 4, hos P.C. Skogårdsunkel. Og han nåede sin lejlighed udsmøkket i tidens neoantige stil, det Pompajanske her, hvor vi har farverne, som vi kender dem for i de italianske udgravninger, og vi har dekoreret væk og dørfælder, al sammen med øret foretaget af Lundby og Skogårdsfællesskab. Det man dog kan bemerke, når man kigger på det, det er, at de gamle antikke grutesker og udsmøkninger, de her er udskiftede med den danske flore farverne, vi har altså fået sådan et national islet med de alt den her antikke udsmøkningstradition og kunst. Som sagt, så fik de to unge kunstner ikke specielt lang tid til at løse den her opgave. Færdes så var der ikke mange måneder til at lave det, og de gjorde, at de var noget hårdt spændt for, og Lundby skriver også i sin dagbåge følgerne. Nussalen færdig hos Skogårdsunkel. I tre dage havde Skogård og jeg arbejdet anstrengt dernede, men hvordan det lykkes, ved jeg ikke. Jeg vil ikke få svar for mere end de ting, jeg har malet, der bliver slemme nok at få svar for hans streng dommere som højn. Som et hele har jeg ingen mening om den, at synes dog, der er liv og lyst i behandlingen. Nu får vi hør, hvad folk vil sige. Her er vi altså kunstneren endelig færdig, og det har været et streng arbejde. Det kan vi godt fornemme, og det har virkelig gået derude af. Men her er der meget godt tilfreds med resultatet, og det forstår man meget godt, når man faktisk ser, hvad det var, der kom ud af det. Her har vi de tre malerier, som skulle hænge ind i salen og danne ramme omkring Bryloppet, Lundby's version i midten, de to andre enhændige Skogårdværker. Det, der er så fascinerende og betydningsfulde ved de her malerier, er, at de er en bestemt kombination af at være landskabsmalerier, og så er det samtidigt også arkitekturprospekter. Der er altså en samme kædning af nogle betydningsfulde steder, sites, kunne man næsten sige, på et moderne dansk i Danmark, og så er det landskabel, som her kæder sammen i en helhed. Og hvorfor ønskede de sig så at hovedsen i udsmøkningen til det ændrekøbenhavn? Hade det ikke været mere passende måske med et par bymotiver eller noget andet? Nej, det er typisk, at byens borgerskab, dem, som flytter ind i byen, og som er det nye tonangivende borgerskab, i de ønsker sådan helt andet slags bedre. For dem var landskabsmaleriet det helt afgørende centrale, det, som de fokuserede al deres opmærksomhed på. Og det skyldes for men, at vi har en ny klasse, som ikke længere var afhængig af landskabet, som det, hvor man så at sige skulle tjene til dagen af vejen. Der var nogen her, som kunne have et frit, nydende og estetisk blæk på landskabet. Og det er typisk en udvikling, der sker i tak med, at byerne bliver større og større, og vi får egentlig metropoldannelser rundt omkring Europa. Så sker der ganske enkelt det, at det nye byborgerskab fortrækker landskabsmaleriet, de var nemlig afgavn hængig af at skulle tjene til dagen af vejen, og hængig af landskabet og naturens luner, de kunne faktisk bare nyde det, som det var et estetisk objekt. Så der på den måde er H.S.Ackersborg fuldstændig i tråd med tidens tendenser, som jo også kan føres tilbage til den franske filosof Rosso, og hans kampgrupper om, at vi alle skulle komme tilbage til naturen, hvor man havne øret, at mennesker ville være lige stille, hvis man fra to mennesker alle de fremskridt, som det havde været udsat for, eller haft mulighed for at få et telt. Ja, hvis vi skulle stå og sige skruet tiden tilbage, så ville vi alle sammen være lige, og dermed ville alle ufredsårsige være ophævede. Så naturen forstår sig altså på det her tidspunkt, som bæger af nogle demokratiske værdier. Og det er ganske afgørende for at forstå, hvorfor landskabsmaleriet bliver politisk investeret nært op her omkring 1840. Det, som vi så ser, når vi kigger nærmere på udsmykningen, ja, men det er en træfløjet udsmykning, som handler om, eller er, kan man sige, en hyldest aklæring til det danske landskab. Her er en samme kædning af natur, historie og befolkning, fuldstændig i tråd med herters tanker om, hvordan nation og folk og sprog og historie hænger sammen på det her tidspunkt, og det lægger jo også meget godt i forlænge en sag, at nationalstaterne er under dalense rundt omkring i Europa på det her tidspunkt, og man er altså behov for at definere nogle grænser, som også adskiller også for andre rundt omkring læggende næbror. Så der er nogle helt specifikke historiske oversager, som er interessant at kigge nærmere på. Hvis vi starter med at kigge på det første billede, som er tættes på mig, jeg så forestiller det jo Høj Europe Kirke, som ligger ude på Stævns Klint. Det var jo et sted, som omgivede af en vis musik og historie, og det hedder så, at hver jule natt flyttede kirken sig et hanefjede ind i landet. Som vi ved i dag, så holder den historie ikke helt, fordi nu mangler kodet, det er faktisk styrt i vandet. Men der er skovgård, hvor der er 142, og der stod kirken ind takt i nu, og balancerer på kanten af klinten. Det, som man også købendres over at kigge lidt nærmere på, når man ser på maleriet, er at det, som vi måske vil forvente, når vi hører titlen, vil være malerides hovedelement kirken, er det faktisk julet. Det har han gennem banen nogle højt opvokset træer, og vi kan stå og sæt ikke se den her kirke. Den ligger putter sig herinde, men de her høje træer, og kirke går smående. Hvad der er i stedet for at have fokus er den store klint, som skærer sig skrott ind igennem billet, og som så at sige udmålet af landets geologiske historie. Her er det jo ikke bare den midle eller historie, som er i fokus. Nej, her i hele Danmarks fødselsattest, så at sige stilles i skue. Vi har faktisk 65 millioner års geologiske aflejning og læggende her. Og det er jo så at sige det, som landet er rundt af, det er altså Danmarks historie i den helt store fortælling, som skårer os til at skabe på her. Han formål nu også er ønnefuldt, som jeg er i hvert fald, elegant, og bænd den mere nære historie sammen med den store historie, ved stien, som slønger sig ned her, ender ned på stranden, og to bittestå små mennesker står ved siden af robotene, og udmålet af menneskesliden eksistens i forhold til den store, omgivende natur og historie. Og det er en måde at komme ind rundt omkring. I midten her, har vi så Johan Thomas Lundby's berommende billede go-se-tornet i Votingborg. Han har faktisk alder selv set go-se-tornet, men malede det på baggrund af den her skilse, som han fik af P. S. S. Gorgor, som han har lavet i 1841. Så det er altså ikke sådan, at han selv har været i Votingborg og kiggede nærmere på, hvad der faktisk var der og ned. Næhe, han har benyttet sig af vennes tegning, og som man kan fornemme, så har det sindssygt også godt nok. Selv uden kunstnerens direkte til stedeværelse. Det man kan se, er at kunstnerne har stillet skarp på det eneste bevaretet torn for Valdemarernes forsvarsanlæg, som har bygget som et forsvarsværk mod venterne fra Syde. Det er et forsvarsværk som er bygget som form for politisk boldværk mod far uden udefra. I den forbindelse er det selvfølgelig et interessant politisk udsavn, der ligger i billedet. For hvorfor ellers vælger stillet skarp lige netop på det her motiv, der var så mange andre interessanter rundt omkring. Det er selvfølgelig fordi Gåsetornet mere end noget andet var et symbol på kamp mod nabronen mod Syde og mod de stridigheder, som landet var gerødet ud i forhold til de sydelige hærtudømmer og deres tilhøjsforhold til Danmark. Vi er også i et tidspunkt, hvor helstadstankende under opløsning Danmark har afgivet Norge nogle år tidligere og det helst er at så knære det i fugerne for de gamle styre systemer. I den optik bliver Gåsetornet selvfølgelig oplagt politisk signal og sinne. Han har da også lavet det knæse her på en lille topp, som var det ikke strunk nok i sig selv, så har det fået lidt ekstra potens ved at blive løftet op på en bakke. Igen har han den cirkelformede vej, der fører op til og vi sidder her står også to bittemenneske skigelser og igen og gør dimensionerne klare for os. Gåsetornet var et af de første sager, som man også er fredningsbevaringsmæssig interesseret sig for i Danmark. Det var nemlig sådan, at i 1807 grundlag man altid sagde kommissionen, som havde til opgave at rejse rundt og undersøge bevaringstillstanden på landets altidsmonumenter. Og det stod græld til mange steder, som vi kan se både hos Grågor og hos andre. De var faktisk under afvikling. Og derfor bliver Gåsetornet også et af de første monumenter, som man frader herhjemme for at bevare det. Man må altså klare over det betydning. Trilogieen afsluttes herover af udsigt for Frederik Borgslot, som Grågor selv har malet. Det er jo så, vi lidt længere op i tid her ved det Renaissance-slot, Kristian den Fjernes gamle slott i Hillerød, som han har malet. Men det er et meget utraditionelt billede af Frederik Borgslot. Immeligvis malede kunstret er det lidt på afstand, hvor vi har det i sin helhed. Måske kunne se mere tåne. Grågor gået anderledes til værks. Han har altså stillet sig ind midt i går, nærmest lidt op på taget, og kigger over langs slottskirken ud mod landskabet. Han bruger så at sige slotte som en katalysator for sit blik udemået i det danske landskab. Og igen så sker der en meget smuk sammenbinding imellem kultur og natur, med böjesgården, som står så smukt om i billeds baggrund. Og to små personer, som nok er vanskelig at se her, vander på stien ind imellem træerne. Så vi får altså sådan en gnidningsløs sammenbinding af natur og kultur i det her maleri. Så det er altså det første sådan store national-romantiske hovedværk, vi har herhjemme. Helligvis var der taler om stafeligmalerier, så de kunne tage sned, da lejligheden fraflyttes og befinder sig i dag på forskellige danske museer. Nu var P.C.Gorgor ikke den første herhjemme, som er interesseret sig for sammenkædning af billedkunst, maleri og politiske budskaber. Det har vi mange andre gode eksempler på, som her, bare et billede jeg skal vise helt kort, både i Jens Jule, som maler et fylsmotiv, og som er inspireret af tilstandene efter de store landbo-reformer. Så der er altså også andre som så at sige formåde og kæde forstilling om politiske tilstande sammen med et landskabsmaleri. Det eksisterer der faktisk en lang tradition for. Man kan jo tænke helt tilbage til Rødehuset i Skjena i 1400-tallet, hvor vi også har friskernet at forestille det gode, det dårlige styre, fremstidelige landskabelig form. Så på den måde er Skogor jo ikke den første, der gør det, men han er den første hjemme, der gør det fuldstændig konsistent. Jens Jule havde han malet landskabsmaleri af Løsd og Ilede i stunder, men hans bilder er investeret med mere politisk budskab, end som så, og man må derfor formåde, at de havde et større sikte end at bare være en fornøjelig fritidsbeskæftilse. Men han er altså også medbeholdet af en af de første, som er interesseret i at gøre det her hjemme, og altså at undersøge landskabet i en politisk optik. Vi har mange forskellige ting, der peger rækning af sammenkædning af billedkunst og politik på det her tidspunkt. En af de helt store byggerier, der foregår i København på det her tidspunkt, det Torvaldsens Museum. Han var jo just jænvendt for mange års ophold i Rom, og man fandt ud af, at man ville opføre et museum til hans eger. I den forbindelse så var det meget vigtigt for den kræse af borger, der stod bag, at det adskildte sig tydeligt fra at være et byggeri som kongehuset stod bag. Det skulle være tydeligt, at det var et byggeri, som var formet og taget initiativ til, at befolkningen og de frige borger. Og her har vi bare et citat af Marie-Puck Gård, som tænder Bjørgifte med Årla Lehmann, hvordan hun skriver til Torvaldsen, og jeg læser. Jeg behøver vel nevne fortælle dem, at deres museum gør en meget god figura. De ser næsten grant jordes død med sin simple facade, der spejler sig i kanalen. I vinter der krænsen skulle sættes på bygningen, bandmoder en stor krænster til, og havde den dræstighed i hvor oprøjede tider, at hænge en trikolog og fagne øvers på den. Vi er andre sygt af at afskrække med hovedrakken af tiltale, som vi hører til dagens ordentlig. Med hovedlåde nok også skulle forsvare sine fagne, om det så var for kongen selv. Frihed i kunsten mente hun, at Torvaldsen indførte, at den måtte bestå, må være hvor fornems det er tro, at hans museum skal stå frit for en vær forbindelse med slottet eller disli. Så I kan fornemme tydeligt her, at der er også nogle helt klare politiske signaler i det her nye museumsbyggeri, som i øvrigt også hurtigfigt repræsentation af skovgård og hans kammerater i maleri-samlingen. Skovgårdsmalerier kan virke for friskende og nye i deres kompositionsform, men når man kigger nærmere efter, så bygger flere af dem faktisk på nogle kældte konventioner for landskabsmaleriet. Her er det i Genedians julemaleri med udsigt mod Søj og Befrædansbård slott i baggrunden, og jeg skal bare kort fortælle ganske lidt om det. Det som vi ser her, er klassismaleriet, som er bygget op som sådan en form for tag der scene. 2, 3 er til at være siden der så og siger, at man kan have sceneindgangen og en gruppe kronvild, som står her i forgrunden. Handen står op som en patriarch og våger og kigger ud over det landskab, som hører kongehuset til, og det er sikkert dyr, som er frisat af konge med henblik på jakt. I mellemgrunden har bønnerne lagt længet til blinding, der stiger røg op i skårstenen, og bønnerne er fuldt gang med at forvejde marken. Så der er sådan en form for dræstigheder og arbejde i gang her. Annerledes, når vi når frem til Skogård, som er et billede, som minder en hel del om, nemlig det her, hvor vi har udkigget ud over en søg i Nordsjælland, og hvor vi kan fornemme, at der er nogle meget enslydende komponenter. Vi har gjort den her, men her putter de så ned. Vi ser, at de troende ikke på samme måde lægge kronvil, som det var før, i stedet for det små bidejorte. Og der er ikke noget kongeslott, som garanterer en forbindelse til den form for statsmarked. Nej, i stedet for, at så kigger vi ud over det blankedanske, at den blankedanske skovsøg og træerne knæser rundt omkring. Så der sker altså en forskydning fra de her ting-elementer, som hører kongemarkner-monakiet til, til nogle helt andre elementer, som man kunne kalde mere demokratiske. Og i tiden så har vi også en filosofet her, Garlib Mærkel, der i 1801 skriver. En republik er som en om hyggelig passeskov. En hver starmestreber opad med altens kraftstræk med sine arme, så lange så tykker og lev, så langt opbær ned af, som dens inden der kraft tillader. Alt hvad der er på sin rette plads blomster, alt hvad der er sygt og det fik dør. Det er meget dramatisk, men ikke det stod mindre, at meget smuk billede på, hvordan skoven i tiden blev opfattet som et billede på republiken og på det demokratiske. Da skovegård i 1855 vand hjem for sin store europæture, fik han en bestilling af Martin Hammerik, der var rektor fra Borgerdige skolen i København. Det billede Hammerik ønsker sig at skulle forestille familiens gosbesidelser ved Iselingen skove og Iselingen gos på Sydsjællanden. Det billede er måske bedre noget andet med til at besvare vores indledende spørgsmål om et 150 år gammel maleri af et bøgetrej og hovedet kan være politisk. Kigger man nærmere på maleriet her, så kan man heftes af ved, at der er så at sige et modsætningsforhold imellem de meget høje, strunke bøgetrejer og de lille beskedende E-3, vi ser over i siden. E-3 havde gennem tiderne været kongemarknets træ mere og noget andet, det har blivet brugt de mange sammenhæng omkring monakid, hvor mod bøgetrej for alvor blev det træ som borgeskabet og det nye demokratiske sendet borgeskab for alvor forbandt sig selv med. Så i den forstand har vi her et maleriet så meget direkte handle om borgeskabelskamp, det demokratiske modsæt monakid repræsenterede i E-3 herovre. Det var ikke ukændte tanker i tiden, og også Sten Stensen Blikker var inde på noget af det samme, da han i 1841 holdt en af sine berømte himmelbjerv taler. Og der siger han, grøn er vores festligdragt, ungdomens farve, håbet sig glædens, i voren grønne stidanske skove, marker og enge, så udfolde sig nu som bøgens forsliv, håbet om Danmarks forøgnelse til kraftig folkeliv efter den lange, lange, kolde, kolde politiske vinter. Som andre ord så var der i tiden en udbrejt forståelse for og opfalds af, at skov, forer og det grønne netop symboliserede systemskiftet, og i den forstand så rammer skovgård lige præcis problemstillingen på kornet. Gennem tiden vedblev skovgård interesseret sig for de politiske forfatningskampe. Nog har man forsikret grundlovnen i 1849, men den var jo ikke sikret mere, end der var mange problemer undervejs og mange angreb på de nye forfatningsmæssige rettigheder. I den anledning laver han den lille radering eller lysografi, som vi ser her, som han kalder for stadskibet. Her fanger han ironiske humoristisk tidens politiske besvær og problemfyldte falder, og i kan netop se, hvordan her, at både grundlovne og aflovne og alle de andre grundlovsikker og rettigheder måske er ved at blive sat over bord. Så han havde altså også en mere humoristisk side, hvor han spidede tidens politiske problemfælder ganske overræstende og kræst, som han gjorde her.