 Bona tarda, benvinguts a tots a aquesta final del Research in Four Minutes, que, com sabeu, és una iniciativa de la Universitat per aquells estudiants de doctorat que ens puguin vulguin presentar la seva recerca en quatre minuts, i que jo crec que ha estat un exercici molt difícil, però molt gratificant, perquè hem vist que hi ha hagut molta participació de tots els programes de doctorat, i això, de veritat, que ens ha d'alegar. La iniciativa és de l'escola doctorat, però voleu que us explicaré una miqueta com ha anat tota la història d'aquests Research in Four Minutes, que ha estat una iniciativa que hem hagut de fer, de muntar en poc temps, i jo crec que amb bons resultats, d'acord? També us vull dir que tot aquest acte està sent a més amb streaming, amb aquests moments, no és per posar-los més nerviosos aquells que participeu, però simplement que ho sapiguem tots, i voldria, per començar, presentar-vos el que serà el jurat d'aquesta final, i el jurat tenim a la Núria Sebastián, que és la directora de l'escola doctorat de la Pumpeu Fabra, i els tenim a l'Emma Rodero, que és del Departament de Comunicació, i que, de fet, va ser ella qui venint dels Estats Units, li va donar l'idea a la Núria de fer aquest tipus de competició, i de fet la vam haver de muntar de manera molt ràpida, però agraïm moltíssima l'Emma a aquesta iniciativa. I el tercer membre del jurat és la Mónica López Cerrado, que és del diari Ara, i que és la responsable, suposo, de la part de comunicació de la ciència. Elles tres seran les responsables, i ho dic així, eh, responsables, perquè és una tasca difícil, com voreu, de designar qui serà el guanyador. El guanyador, o els guanyadors, doncs tindran l'honor d'arribar aquests premis, ara us parlo d'aquests premis, demà del rector de la Universitat d'en Jaume Casals, que també ens acompanya avui aquí, m'he vingut. I el dels premis, que és la cosa que potser crida més l'atenció als participants, com sabeu, el primer premi ha estat dutat amb 900 euros, el seu premi amb 600 i el tercer amb 300 euros. I, a més a més, vosaltres heu vist que en arribar aquí, us han donat una papereta amb la llista de tots els que presenten avui aquesta recerca, i sou vosaltres, el públic, qui donareu un altre premi, que és el premi de l'audiència, si voleu. I aquest premi ha estat dutat amb 200 euros. Per tant, us demanareu aquells de vosaltres que estigueu aquí durant les nou comunicacions, que al final de les nou comunicacions ens feu arribar aquest paper amb la persona que us ha agradat més de la seva presentació. Us comento una mica com funcionarà l'acte. L'acte serà un acte àgil i curt. El que tindrem durant aquest acte seran nou presentacions, són els nou finalistes de les nou sessions que hem tingut durant la setmana passada. Penseu que amb més de 70 persones es van presentar aquesta competició, es van fer nou sessions classificatòries i el guanyador de cada sessió classificatòria avui ens presentarà la seva recerca. Per tant, el que farem avui serà simplement això, serà una de les comunicacions d'aquests nou finalistes i un cop hagin fet aquestes nou presentacions, nosaltres procedirem, o el jurat procedirà en aquest cas, a avaluar o a dir quina de les comunicacions ha estat la guàrdona. Em sembla que no hi ha més preàmbols i que podem començar la sessió i seguirem l'ordre que també us han donat el començament de la sessió o a la sala, aquest programa que teniu tots a la mà. Per tant, molta sort a tots els participants. Tranquils, així ja ho heu fet, aquest és el segon cop. Per tant, us ha de sortir millor que el primer, fins i tot. I començarem amb l'ordre que hi ha al programa i comencem amb la Carlota Colomé. El títol de la seva xerrada és... нуvena-te. Moltes gràcies, Carlota. Normal cells from the intestine do not have my protein of interest, but on the contrary, colorectal cancer cells do have this P45 KK alpha. And this protein is under the control of these two genes, which are the ones that are mutated in 55% of the patients and that make them very difficult to be treated. So when this protein is activated, it goes to the nucleus promoting the formation and the survival of the tumor. So far, we haven't found a way to stop P45 activity, so we're trying to identify alternative ways to stop this process. So with this, it would be very useful to know how these two proteins communicate with each other in order to target this process. And this is what I want to do with my project, so to fill this gap. What I'm trying to understand is how BRAV, which in these types of cancer is always overactivated, is activating P45 KK alpha. And for this, I want to decipher which are the proteins that are in between this process. And you're thinking, why you want to know who is in the middle. Well, I like to compare this with something that most of you love, that is the way that Barca plays, which as you know, Messi is the one that always scores. So if we were the opposing team, Messi would be our bad guy and we would all go to stop Messi. So imagine that P45 is Messi in the cancer cells. But what happens with Messi if Chavi or Iniesta don't pass him the ball? The result is clear, Messi won't score. So once we fully understand this cascade of events, and with this I mean once we find Chavi or Iniesta in cancer cells, these new elements will be potentially used as therapeutic targets that will lead to the development of new drugs that will prevent tumor growth. And with this, and with these new treatments, we would like to decrease the number of deaths by colon cancer. I hope that once I finish my thesis, I will be able to come back and tell you that we've been able to delay this clock. Thank you very much. Moltíssimes gràcies, Carlota, i ara després d'aquest, molt adient això del Messi, el Chavi, l'Iniesta, precisament avui, i continuarem amb l'Elisa Ruiz, del títol de la seva xerrada, és Can you hear my face? Can you see my voice? Start by asking all of you to imagine a native Spanish speaker. Are you ready? Okay, I think most of you probably pictured someone with dark hair, tan skin, gorgeous Mediterranean type, right? Or some of you may have pictured someone from Latin America. I think very few of you actually pictured someone of African descent, possibly from Cuba, and even few of you probably pictured someone from Asia. But now with immigration, children of immigrants, adoption, and globalization, anybody can look like a native Spanish speaker. So what does a face actually tell us about someone? It tells us about someone's gender, their race, or their age or attractiveness. And we use this information to put people into different social in-group and out-group categories. But of course, as soon as we start talking to them, we also know what language they speak, whether they have a dialect or whether they have a foreign accent. And we also use this information to put people into different categories. I think it's important to think about the social consequences of Asian faces. So for Europeans, for example, it's really difficult to remember and tell Asian faces apart. Now, you might be thinking, it's just because we're not used to seeing Asian faces. And you're partially right, but it's not that simple. Social categorization is so complex that it can affect your memory. So even when looking at just Caucasian faces, you're more likely to remember someone wearing a dialect, so it affects the way we look at each other. But of course, people don't fit nicely into simple in-groups and out-groups because we can belong to many groups or sometimes conflicting groups, right? So what if Penelope Cruz is talking to you in Spanish? Will we listen to her the same way as when she's speaking in English? Or what if this Asian actress spoke fluent Spanish? Will we remember the same things as when Penelope said the exact same things? I think it's a question I'm trying to answer in my research. Part of the reason this interests me so much is a personal one, and it's because my father is Spanish and my mother is Japanese. So this in my field we call faces like mine a racially ambiguous face. And what that means is that to Europeans, I look Asian, but to Asians I look European. But as soon as I start speaking English, everybody thinks I'm from the United States. So context really matters in the way we experience someone. Right? And here's a funny story. When I'm in Japan, I speak Japanese, and if I'm in the elevator, I usually ask people, which floor would you like to go to? Most of the time they respond in Japanese. But once in a while there's a person who looks at my face, panics a little bit and goes, ah, three, three in English. So what is happening in these situations? Is my Japanese language making my face look more Japanese? Or is my Caucasian face making my Japanese sound a little funny? So I try to recreate these sorts of situations in a lab, and I ask people, what do you see? What do you hear? What do you remember? And I ask them, they answer questions. But if I only ask them these questions, people try to be politically correct. So what I do is I look at the brain and see how the brain reacts to these different situations. By doing this I think we'll have a better understanding of what people see and hear and remember about other people, but also what other people see and hear and remember about us as well. I think it's interesting to look at the brain and solve the mystery of the brain, but also how this impacts social interaction in a local as well as a global scale. So the next time someone asks you, what does a native Spanish person looks like? I hope your answer is actually quite complicated. Thank you very much. Moltes gràcies, Elisa. Sí que és complicat. Sí que és complicat. Continuem amb la tercera presentació, que és la Síntia Beatriz Manzano, obesògenos, los compuestos perflorados y la obesidad infantil. Buenas tardes, mi nombre es Síntia Manzano y en la terda de hoy pues trataré de explicarles brevemente en qué consiste mi doctorado. Desde los años 80 se ha visto un incremento en los niveles de obesidad infantil, tanto a nivel global como en España. Incluso España es uno de los países con más niveles de obesidad infantil dentro de los países europeos. La obesidad infantil puede estar ligada a complicaciones en la edad adulta, complicaciones tales como enfermedades cardiovasculares, diabetes tipo 2 e incluso ciertos tipos de cánceres. Por tanto resulta importante prevenir la obesidad infantil. Hasta ahora se conoce que las principales causas de obesidad son una dieta alta en calorías y una falta de actividad física. Sin embargo, cada vez hay más evidencia que apunta a que hay otros factores que pueden estar influyendo sobre los patrones de obesidad hoy en día. Uno de estos factores son la exposición a ciertas sustancias químicas, que se creen que pueden interrumpir el sistema endocrino y también el sistema metabólico, y por tanto podrían inducir obesidad. A estas sustancias químicas se les conoce como obesógenos. Una característica de los obesógenos es que su efecto es potencialmente más fuerte cuando la exposición ocurre durante las primeras etapas de la vida, sobre todo en la etapa uterina, entre los compuestos obesos en los que más esos peces que puede tener algún tipo de efecto hacia la obesidad se encuentran los compuestos perflorados. Para aquellos que no conozcan qué son los compuestos perflorados, bueno, pues son ciertas sustancias químicas a la que todos estamos expuestos. Tienen una gran aplicación tanto en la industria como en productos comerciales y muchas veces no sabemos qué estamos expuestos porque los usamos en nuestra vida cotidiana. Un ejemplo son los sartenes que tienen un recubrimiento antiaderente en donde cocinamos la paella para que no se pegue, por ejemplo. También las ropa Goretex que tiene una capa de compuestos perflorados para que sea resistente al agua. Por tanto, todos podemos pensar que en algún momento hemos estado expuestos a ello. Bueno, pero ¿por qué nos han interesado los compuestos perflorados? En estudios animales, sobre todo en ratas, se ha visto que cuando exponemos a las ratas durante el embarazo a compuestos perflorados, estas madres luego tienen a crías que ganan más pesos que las que no estuvieron expuestas. Es lo que pueden ver en la imagen de arriba. Por tanto, la rata que está hacia la izquierda es la que más peso ganó y también fue la que estuvo expuesta a compuestos perflorados. Entonces, nos preguntamos, ¿es posible que esto que observamos en animales también ocurran seres humanos? Bueno, pues de esto va mi tesis. Para ello, lo que hacemos es que hemos reclutado acerca de 1.200 madres durante su embarazo, le hemos tomado muestras de sangre y le hemos medido a los niveles de compuestos perflorados a cada una de ellas. De momento, en todas hemos detectado niveles de compuestos perflorados. Luego, hemos seguido a sus hijos durante 4 o 5 años para ver cómo han evolucionado y se han desarrollado algún patrón de obesidad. De momento, esa contestación no la tengo, espero tenerla al final de mi doctorado cerca de un año y medio. De todas formas, y lo que sí creo que ha sido una de las posibilidades que la gente ha hecho. Y, como yo, como la mía, intentamos buscar una solución o mejora una prevención al problema de la obesidad incluso antes de nacer. Muchas gracias por su tiempo. Moltes gràcies, Síntia. Continuem amb la següent presentació, que és la de la Carlota Rubio. El títol de la qual buscan les forces que mouen el càncer. Se sent. Perfecte. Jo sóc la Carlota, com mai, el David i us intentaré explicar com, durant el meu projecte de tèsi, intento buscar quines són les forces que mouen el càncer. Tot per entendre què fem el meu grup. Hem de trobar la diferència entre una cel·lula normal i una de tumoral. Doncs, si ens imaginem una cel·lula normal, podem pensar que seria com una construcció de l'ego, que està formada amb moltes peces. I això anava adequadament entre ells. Una construcció ordenada. Ara bé, què passa si altarem aquestes peces, què és el que passa al càncer? Doncs que se'ns esmota tota aquesta construcció i el que ens trobem al mirar una cel·lula tumoral s'assembla més això, a un embolic. Llavors, com podem entendre el càncer? Com podem ser capaços d'entendre aquest embolic? Doncs una de les solucions més fàcils seria pensar. Intentem identificar les peces que s'han alterat. Ara bé, com trobem dins de tot aquest desordre quines són aquestes peces? Doncs perquè es imagineu, és igual de complicat dir que el que l'ha generat en aquest cas són aquests dos gualis que estan aquí que suposo que capaços de trobar, perquè si no sabem ni què volen buscar, doncs com ho trobem. Doncs per solucionar-ho nosaltres hem desenvolupat la segona estratègia per poder identificar quines són les alteracions importants d'un tumor o quins són els gualis. El que hem agafat és si penseu que un llibre d'on és guali, és un tumor d'un pacient i que cadascun a les seves pàgines, hem agafat milers de llibres, hem posat totes les pàgines de costat i hem intentat trobar a totes aquestes pàgines. Hem identificat quins són els gualis del càncer, l'alteració important que l'ha causat. I ara bé, un cop hem trobat aquesta alteració, perquè serveix. Doncs, ubs, doncs, aquesta alteració causal de càncer és important per la medicina personalitzada al càncer. Llavors, perquè ho pugueu entendre, us ensenyo un exemple que crec que és fàcil, que és que si imagineu que aquesta llibreta és una pacient que té càncer de mama on cadascuna de les seves pàgines, algunes corresponen al tumor i algunes d'altres són normals. Doncs el que fan les teràpies convencionals, com la quimiotràpia, és atacar tan indistintament una celula normal com potser atacen una del tumor. El que fa la medicina personalitzada és llegir al llibre del pacient l'obra i mira i identifica que només són aquestes pàgines, són aquestes cèl·lules, les que són tumorals, i per tant, ataca directament només a aquesta regió. Són molt més específics, molt més beneficioses i molt menys agressives que les quimiotràpies. I llavors, de què serveix trobar les alteracions clau? Doncs s'identifiquem aquestes alteracions clau, podem donar als pacients de càncer, teràpies dirigides que siguin molt més específics per aquestes que hi encaixin molt millor i que puguin ajudar a millorar el seu tractament. I bé, això és el que intento jo fer a la meva tesi, intentar trobar quines serien aquestes alteracions importants per tal de poder donar als oncòlegs una mica més de pistes sobre quin podria ser el tractament més adient pels seus pacients. Moltes gràcies. Moltes gràcies, Carlota. I continuem ara amb l'Hector Huerta. El títol de la seva xerrada és com despertar la vella de dorment activació de les cèl·lules mare. Bona tarda a tothom. Anem a parlar de les cèl·lules mare. Un tema molt capdent en l'actualitat, tant en la recerca com en els mitjans de comunicació. Qui de vosaltres no n'ha sentit a parlar o n'ha llegit alguna cosa sobre les cèl·lules mare. És que és un tema a l'hora molt controvertit. Se'n diuen moltes coses, coses a favor, com que resaltar la seva gran utilitat a la investigació o opinions en contra ha hagut els problemes ètics o morals que pot generar els seus. En aquesta veu de presentació posarem sobre la taula el concepte de cèl·l·lules mare a l'hora que us explico breument les bases del meu projecte. Com caracteritzem una cèl·l·la mare i què és això d'activar una cèl·l·la mare? Mireu, les cèl·lules mare són aquelles que tenen la potencialitat per arribar a ser qualsevol tipus de cèl·l·la especialitzada, sigui una neurona o una cèl·l·la de la pell. Una altra característica important de les cèl·lules mare és la seva capacitat d'autorrenovació. Què vol dir això? Quan les cèl·lules mare es divideixen fan una cosa molt interessant. És que fan una divisió asymmètrica. Per una banda donen jo que una cèl·l·la ja programada per arribar a ser una cèl·l·la tipus en concret. Però per l'altra banda donen jo que una altra cèl·l·la mare identica l'anterior i d'aquesta manera es manté el número de cèl·lules mare en el nostre organisme. I és per això que a vegades sentim que hi ha diferents tipus de cèl·l·la mare. No és del tot cert que totes siguin iguals o que tota la cèl·l·la mare puguin donar jo que qualsevol cèl·l·la. De fet, només la cèl·l·la mare tot i potents, com el somno ho indica, donaran jo que qualsevol tipus de cèl·l·la. I així, amb una sola d'aquestes cèl·l·les mare tot i potents podem formar un organisme sencer. Després de les tot i potents tenim les pluripotents que poden donar qualsevol cèl·l·la excepte les de la placenta. Per tant, ja no poden donar un individu per si sols. Llavors tenim les tot i potents, pluripotents i després les cèl·l·les mare multipotents. Que a vegades també les anomenem cèl·l·les mare adultes, perquè són les que tenim nosaltres ara mateix, a la nostra vida adulta després de néixer. Doncs d'aquestes cèl·l·les mare multipotents hi ha diferents tipus. I cada tipus dona jo que totes les cèl·les donen a la mateixa família o dinatge. Per exemple, les cèl·les mare hematopoiètiques donant jo que totes les cèl·l·les de la sang i són aquestes cèl·l·les mare matopoiètiques les que jo estudio i tracto d'entendre com s'activen i què volia dir això d'activar una cèl·la mare? Doncs mireu, abans de les seves característiques de potencialitat i autorrenovació o imortalitat hi ha una tercera característica molt important que defineix una cèl·la mare i la seva capacitat d'aquí a cèl·l·la. I què vol dir aquí a cèl·l·la? Vol dir que en una situació normal una cèl·la mare es manté inactiva, està dormint per tal de protegir-se i d'alguna manera no malgastar-se. Doncs bé, en una situació d'estrès, com una infecció viral o una ferida oberta, aquestes cèl·l·les mare matopoiètiques que estan dormint de cop s'activen, comencen a prolifarar per donar jo que totes les cèl·les de la sang com macròfags o l'infòsits que combatran aquesta infecció o repopularan les cèl·l·les que hem perdut en la nostra ferida. Doncs bé, el meu projecte es basa en identificar què passa dintre d'aquesta cèl·l·la mare matopoiètica per passar d'un estat dormint a un estat actiu. Quins mecanismes, quins gens s'activen o deixen d'estar actius d'un pas dormint a un pas actiu. Finalment, per acabar, només vull que reflexionem o pensem en les possibilitats que tindria aquest coneixement, amb la potencialitat que tindria aquest coneixement. Moltes gràcies. Moltes gràcies, actor. Continuem ara amb la Mònica Dominguez amb el seu treball titulat Speech Prosody in Human Machine Interaction. I was also stressing, you know what I mean. And the synthesizer was like, you know what I mean. Okay. Duration. I was like, you know what I mean. And the synthesizer was regular. You know what I mean. And intonation. You know what I mean. And synthesizer, you know what I mean. Okay. Three acoustic features that characterize Speech Prosody. You will agree with me that, well, Speech Prosody is language and what we communicate is not only what we say, but also how we say it. So you may wonder why does your friend speak so weirdly. Well, it's basically the way we teach computers. We feed computers with a lot of examples. We record human voices and we label and segment those data. So we say, you know what to do. And we label that as subject object, sorry, subject verb object. Well, if you didn't do computer, computer learns and when we tell it, now you need to read, you know what I mean, goes to the database, finds you know what to do and emphasizes on what, wrong. What am I doing to solve this problem? Well, I'm looking into a linguistic theory called information structure. That says content is packed into communicative units and what I'm trying to look is how these communicative units are related to Prosody. So, again, more game, find the differences. What's the difference? Okay, in speech technologies, we start from text and generate speech. Well, what I'm trying to do is start from content and generate speech. And when we look at content, we do care about communication. And when we care about communication, human-machine interaction can improve. In this scenario, you, yeah, research on Prosody on the one hand, research on linguistics on the other hand, together with computer science, we do have a lot to say. And it's not only what we say, but how we say it. You know what I mean. Thank you. Moltes gràcies, Mònica. We know what you mean. Continuem amb l'Alexandra Ibáñez. El títol de la seva xerrada és etiqueta amb una introducció a les categories. Una tarda soc l'Alexandra Ibáñez, del grup de recerca en raonament i cognicència infantil. I avui m'agradaria parlar-vos de com els humans categoritzem o agrupem. Els humans ens agrada agrupar perquè és una manera de simplificar el nostre entorn. I ho fem constantment de manera pràcticament automàtica. Podem agrupar per color, per forma, però també podem fer coses bastant més elaborades. Per exemple, hipsters, o inclús coses que no seria de bon gust dir en aquesta sala. Llavors, especialment per aquest segon tipus de categories, que són més complexes i que els seus límits no estan tan ben definits, el llenguatge resulta de gran utilitat. Per què? Perquè, normalment, les coses que es diuen de la mateixa manera acostumen en ajuntes o a tenir algun tipus de relació. Abans de les categories, també resulta en una gran estratègia d'agrupació perquè ens permeten aprendre gran quantitat d'informació en poc temps. Jo em podia ser d'utilitat estudiar aquest tipus de estratègies. El que és el que té a veure amb els nens petits. Els nens petits viuen en entorns que són bastant complexes i d'als quals encara en tenen bastant poca informació. Per tant, en aquest cas, utilitzar una ena així econòmica pot ser molt d'utilitat. Però què passa? Que a vegades la història és compliconàmica. Perquè aquí, Catalunya, com sabeu, parlem més d'una llengua. I actualment el 60% de la població mundial és bilingüe. Això el que significa és que objectes com aquest gat que tenim aquí passa d'anar a tenir dos noms. I això suposa un gran repte per l'aprenentatge de les llengües. El tema de la meva tesa doctoral és estudiar si nens, bilingües i monolingües són capaços d'utilitzar la ena de categorització i en cas de fer-ho, si l'apliquen de la mateixa manera. Però quin altre problema extra tenim? Que a vegades treballem amb nens que són tan petits que ni tan sols parlen. Com els hi podem preguntar si estan agrupant o no? El que fem és que treballarem amb la seva resposta visual. Amb on mirem? I no us espanteu perquè no ho fem així? Si no el que fem és que utilitzem una parella que és aquesta pantalla que tenim aquí, que es diu eittracker. L'eittracker el que ens permet és en tot moment saber on els nens col·loquen la seva mirada. I en aquesta pantalla el que faríem és presentar un conjunt de fotografies com aquest que tenim aquí. Si mireu ràpidament, probablement totes aquestes fotografies ho semblaran molt similars. Però si mireu una mica més de detall, ràpidament veureu que n'hi ha unes que es diuen mapos, que tenen quatre potes, i que hi ha un segon sucru que es diuen dotis i tenen dues potes. Tot seguit el que faríem seria presentar dues fotografies noves com aquestes que tenim aquí, i els preguntaríem els nens quina creuen que també és un doti. Aquells nens que hagin fet un sol grup, probablement, com que totes les fotografies són molt semblants, miraran la mateixa quantitat de temps, una fotografia i cada altra perquè no les poden distingir. En canvi, només aquells nens que hagin fet les dues categories seran capaços de mirar la fotografia que correspon amb la paraula que els hem ensenyat. Què esperaríem a nivell de bilingües i monolingües? Doncs bé, els monolingües estan acostumats a que els objectes tenen un únic nom. Per tant, en el moment en què escolten dues paraules, tendran a pensar que hi ha dues coses diferents. I per tant, és més probable que acabin fent aquests dos grups dels que parlàvem. En canvi, els nens bilingües estan acostumats a que els objectes poden tenir més d'un nom. Per és, dues paraules no se finifiquen res especial. I és més probable que acabin fent un sol conjunt. Llavors, què ens estaria dient aquest resultat? Doncs el que trobaríem és que davant del mateix material, de les mateixes fotografies, bilingües i monolingües estan fent agrupacions diferents. Però, a més enllà de si es poden o no poden agrupar, per el que realment és interessant és perquè ens està dient que el número de llengües que parlem, el nostre bagatge lingüístic, realment determina la nostra manera de pensar i d'organitzar les idees. I de la mateixa manera que s'ha demostrat ja en altres àmbits del bilingüisme, com, per exemple, podria ser el de la tensió, o el de la memòria, o inclús el de l'aparició d'algunes demències, el bilingüisme deixa una emprenta en el nostre cervell. Per tant, si teniu la sort de parlar o d'estar exposats a més d'una llengua, sisplau utilitzem-ho perquè en realitat el que estem fent és entrenar el nostre cervell. Moltes gràcies. Moltíssimes gràcies, Alexandra. Continuem amb l'Àlvaro Castells i el títol de la seva comunicació és Dinàmica de l'RNA Usant Microscopia de Altra Definició. Hola, buenas, soy Álvaro Castells y vengo a presentar mi tesis viendo cosas muy... Hola, buenas, soy Álvaro Castells y vamos a presentar mi tesis dinámica de l'RNA usando microscopia de alta definición o, dicho de otra forma, viendo cosas muy pequeñitas mejor que antes. Des de siempre, los biólogos hemos intentado entender cómo funciona la vida, los procesos fundamentales de la misma, pero esto se cura en una escala muy, muy, muy pequeña. Hemos tenido que desarrollar herramientas para poder verlo, la microscopía. El problema que tiene la microscopía, al menos la óptica, es que tenemos lo que se viene a llevar a un límite de resolución. Una tamaño a partir del cual no podemos bajar más, no podemos ver dos puntos que estén más juntos de eso. En este caso es 200 nanómetros, que vendría a ser, pues, un centímetro lo partimos en 10, un milímetro lo partimos en 10, lo volvemos a partir en 10, lo partimos en 5, y ahí, ya más que eso, no podemos ver. Hasta ahora, que han empezado a surgir las más técnicas de microscopía, llamada microscopía de alta definición, que nos permiten bajar más aún. Pasamos de tener 200 nanómetros a tener 20 nanómetros. ¿Qué efectos prácticos algunos diréis? Bueno, no es tanto, ¿no?, 220, pero vamos a poner un ejercicio, ¿no? Imaginemos que aquí en aquí estén un virus. Aquí, ¿lo veis? Pero si tuvésamos un microscopio, lo que podíamos ver, ya empezáramos a ver algo, ¿no? O sea, los de ahí atrás tuvieran un puntito, podéis ver algo en las cosas, pero aún no lo tenéis muy claro. Pero si ahora aumentamos un orden de magnitud, que es lo que podemos hacer con esto, y esto está escala, ¿eh? Pasamos a tener ya una cosa que podemos ver, podemos extinguir y sabemos oye, pues, ya podemos empezar a estudiar, ¿no? Entonces, eso es lo que está muy básicamente haciendo yo, explicándolo un poco mejor, ¿vale? Lo que hacemos es coger unas cosas que brillan y las pegamos a lo que queremos ver, y vamos a estudiar lo que hacen continuos es parpadean. Entonces, pillaremos unas, luego habría otras que parpaderían, luego habría otras, y luego cogemos todas esas y las juntamos. Entonces, tenemos una imagen muchísimo más definida que lo que tenemos si brillas en todos a la vez, que habría un borrón de color. A efectos pràticos, lo que tenemos, estos, por ejemplo, resultados de mi laboratorio, aquí tenemos un núcleo d'una célula, arriba con microscopia de alta definición y abajo normal. Cuando hacemos un zoom, en alta definición, mientras que normal, básicamente, es nada, lo que podemos, información que podemos sacar de ahí. Entonces, yo lo que estoy haciendo es viendo LRNA, para que nos entendamos si LRNA es lo que lleva la información del cuerpo y la proteína es lo que hace la función, LRNA es el que hace el mensajero entre la información y la función. Y esto es lo que estoy obteniendo. Estas son imágenes mías de LRNA total, de la célula, y aquí tenemos un núcleo en zoom, y aquí un núcleo en zoom, y que estamos haciendo zoom, seguimos viendo muy bien lo que hay ahí. Entonces, hasta ahora no se había conseguido tener LRNA con esta capacidad de resolución, tan pequeño, tan claro, en microscopia óptica. Y preguntaréis, por qué, para qué no sirve esto. Hasta ahora es que LRNA ha estudiado mucho. Se ha estudiado mucho, pasa que se ha visto cantidad relativo que haya, Si interactúa con algo, interactúa con el, con proteínas, hace cosas, pero no teníamos los medios de estudiar cuál era la estructura general de la renea, cómo se distribuye la renea dentro del núcleo y sobre todo lo que queremos hacer nosotros es ver cómo esa estructura se ve alterada por diferentes procesos celulares, células en diferentes situaciones, haciendo diferentes cosas, van a tener una estructura de renea diferente y podemos aprender mucho sobre estos y podemos ver aquí. Así mismo, también queremos ver, ahora que por fin podemos ver tan abajo ya no sólo la estructura general, sino las cosas que forma el renea. Porque, por ejemplo, aquí estamos viendo que claramente aquí hay una distribución diferente que el resto y aún no sabemos muy bien qué pueden ser estas cosas. Bueno, algunas sí y otras no, son diferentes cosas que estamos viendo. Entonces, básicamente esto es, espero tener resultados pronto y muchas gracias. Gràcies. Gràcies, Álvaro. Pots comentar a la fase clasificatòria, que ha estat bé que no n'éssim més enllà dels 200 anòmetres. I per finalitzar tenim la Cristina Galusca, el títol de la seva xerrada és I remember this. So then how do babies guess the meanings of words in such messy environments where their parents could be talking about tens of objects. Ok, well not all parents are this messy. I will give you that. But still, the task of matching unfamiliar words to the objects they refer to is not easy at all. Now, if I really wanted you to understand what I meant, I could have used eye contact, so you knew I was talking to you. I could have gazed in the direction of the object I was talking about. I could have even pointed to the object I was referring to. Well, it turns out that research shows that babies are particularly receptive to eye contact, eye gaze and pointing that we will call ostensive cues and that ostensive cues make it a lot easier for babies to understand words and to learn language. But this is not the whole story. It's not that ostensive cues are only helpers. They really make it possible for you to transmit culture and to learn language. So basically, what I'm trying to tell you right now is the following. As a teacher, I'm using eye contact and pointing to raise a red flag and tell you, okay, this is really important. You will need this later. Pay attention. This is not even the most important and interesting thing about ostensive cues. What's particularly important is that whether you use ostensive cues or not makes a huge difference on how you perceive the environment around you and how you encode information. So, if I point to an object, a baby will pay attention and remember whether the object is a teddy bear or a lion. But if I do a reaching gesture towards the same object, they will encode the location. So, whether the object was here or here. So, basically, as a teacher, I'm using eye contact and pointing to guide your attention selectively to what I think is important for you to learn. And this is how you learn new words, like leu or new facts. But how do these ostensive cues actually work? What is their net benefit and what is the cognitive mechanism behind them? Well, these are the general questions I'm currently trying to answer in my research. So far, I've only focused on eye contact. We know that eye contact benefits learning. But how? I've seen that eye contact increases your attention to everything, so you will remember all types of information better. Or is eye contact relevant for some types of information only? So, if I gave you a series of digits, let's say, like my phone number, would you remember it better if I made eye contact with you? Or if I told you the names of my colleagues or the objects I carry in my bag today? Or what I had for breakfast, would you remember this better if I made eye contact? Which of these types of information would you remember if I made eye contact with you? Well, this is what I'm trying to answer in the next two years. But meanwhile, have I convinced you of the superpowers of eye contact? And if so, next time you or you are the ones to make eye contact with this baby, please remember, with great eye contact comes great responsibility. Thank you. Moltes... Moltes gràcies. Gràcies, Cristina. I, amb això, ja estem, eh? A mi se m'ha passat volant, no sé vosaltres. Han estat les 9 presentacions, els 9 finalistes, i per tant, abans de re, voldria agrair a la Carlota, a l'Elisa, a la Síntia, a la Carlota, a l'Èctor, a la Mònica, a l'Alexandra, per les seves presentacions. El que farem ara, perquè nosaltres també som jurat, o vosaltres també sou jurat, és recordar, ràpidament, quins eren aquests participants que hem tingut avui, per tal que vosaltres pugueu votar, i per tal que el jurat també pugui recordar aquells que han presentat. Per tant, els aquests finalistes que s'han presentat avui han estat, el primer lloc, la Carlota Colomé. La seva presentació es de Beating Colorectal Cancer by Stoping P45 IKK Alpha. Seguida de l'Elisa Ruiz, Can you hear my face? Can you see my voice? La Síntia Manzano, que ens ha presentat obesògenos, los compuestos perflorados y la obesidad infantil. La Carlota Rubio Pérez, buscant les forces que mouen el càncer. Lecter Werge, com despertar la vella dorment activació de la sèlvora es mare, la Mónica Dominguez, la Mónica Dominguez, Speech Prosody in Human Machine Interaction, l'Alexandra Iváñez, etiqueta amb una introducció a les categories, l'Albaro Castells, dinàmica de l'RNA, usant de microscopia de alta definició, i, finalment, la Cristina Galuska. I remember this. D'acord? Amb això tenim ja tots la informació que necessitem per evaluar aquests finalistes i ara demanaria al jurat si es poden retirar aquí tenim una sala aquí al costat on podeu deliberar tranquil·lament i al públic us demanaria que només podeu marcar una de les opcions, d'acord? Si no, hi ha només una, donarem un vot nul, d'acord? Al final de la sessió recollirem les vostres votacions. Esperem aquests 10 minuts al jurat, gràcies. Bé, avem-us, papa. El jurat m'ha dit que us comuniqui que no ha estat una decisió fàcil. És un tòpic, és un tòpic. Però jo he hagut d'entrar 3 cops a buscar-los i encara no estaven decidits, encara s'estaven barallant. Per tant, es veu que els ha costat i no m'estranya perquè les comunicacions, com heu pogut veure tots, eren d'una qualitat molt alta, d'acord? Doncs procedirem a la mateixa, a dir els candidats, perdoneu els guanyadors d'aquestes, no els candidats, ja sabeu quins són. També el jurat m'ha comunicat que hi ha coses que ells han valorat. El que han valorat majoritàriament ha estat la claretat de l'exposició. També ha explicat tot el context de la recerca i també els detalls de la recerca en concret de les persones que estaven exposant. Tot això s'ha valorat. S'ha valorat també la disposició dels recursos, l'utilització dels recursos i el llenguatge no verbal d'aquestes exposicions. Aquestes són els tòpics, més o menys, que heu valorat dins d'aquesta competició. Com sabeu, aquí tenim quatre premis. Un premi és el del públic, el de l'audiència, el que heu decidit vosaltres i després els tres premis que han decidit el jurat. Són independents, el del públic i el del jurat. Per tant, pot ser que algun d'ells es repeteixi. Vosaltres el públic hagueu encertat o coincidit amb el del jurat. Comencem amb el del públic. El del públic, vosaltres, que heu votat, heu decidit que la millor presentació és la de Carlota Rubio. Carlota, si el vols, de record. Aquest premi del públic està valorat amb 200 euros. Procedim el tercer premi. Aquest tercer premi està valorat amb 300 euros i el guanyador d'aquest tercer premi és la Mónica Dominguez. Felicitats, Mónica. Una mica de trampa, això. El jurat ha decidit que el segon premi és per l'Albaro Castells. Ara sí, ara és el primer. El primer premi d'avui és per... A veure si el veig o no. La Cristina Galusca. Moltes felicitats. El que us demanaria és els guanyadors i el professor Casals, si us podeu fer una foto conjunta. Podeu passar i fareu una foto conjunta? Permeteu que demani a tots els participants que passin aquí que també fan una foto amb el jurat. Sí. Passeu, sisplau? Sí, també.