 Egy grits illagok, 5. rész 11-ig fejezet. Ez a Libri Vauxalvétel közkincs, felolvas sa Malinger Diana. Egy grits illagok, ért a Gárdonyi Géza. Holt vagyatkozás, 11-ig fejezet. A malom éjjel nap palduhogott, a fris puska porfeketén pergett a teknőbe, a vállbeliek bizalma visszatért. A török újsánszotvetett, és alig, hogy megvirat, a nagyprépost házánál háromzarbuzándördült meg, az ézek nyugati torany volt az új cél. Onnan ugyan bayososzromat kezdeni, de talán el akarták volni előtt a többi vároldaltól. A nagy fekete ágyúgójók se sokként szálltak a toranyra. A levés irányában ált a katonák lakóháza, egy sor alacsonyház. Hát tala várfalnak támaszkodik valamennyi. Azokra hult a falterőgójók közül, amelyik nem kapott elég puskaport. A várnodgyi palota nyugati oldala kezdett szakadozni, balogni rémülten esetbe abból szobába, ahol dobbonna kágyatvetett. A kapitány az ágymellett ült, vasban ahogy küncs szokot lenni, csak éppen, hogy a sísak nem volt a fején. A két kezét a szék két karyempihentetve a lutédesen, előtt teigő gyertja. A feje felött elbarnolt a lajfestmény, szentisten királyképe, amint a koronát Máriának nyújtja. A bártyávállakit a templomból tették oda, és már olyfakó volt, hogy az alakok szemel csak barnafoldnak látszott. Dó volt szokott taludni. Csak víradat felétért az ananapon haza, a hajnali órára hirtelen való stromot várt talán, hogy nem vetkezett le. Azt az oldalt lőtték, amelyikben aludt. A golyók úgy rázták a házat, hogy a gerendák recsektek. A szobágyik falán négy újnyi széles repedés, ki lehetett rajta látni a palánkra. Kapitány úr, rikoltotta balogni. A vakolát egy újabb lővés csöl a fejére hult. Odaúrat a kapitányhoz, és megrázta. — No, mi az? — rezend fel, dobó. A palotát lövik, kell jön fel az isten szerelmére. Dobó körülnézett, látta a szakadást, fölkelt. Az ágyamat tessék levítetni, szólott, valamelyik alsó szobába, amelyik közel van az ajtóhoz, mindjárt visszajevök. Ez a mindjárt visszajevök olyan soha nem teljesített mondása val dobónak, hogy balogni még abban a beszédelemben is állmas olyodott. Legalább azt várjam meg még egy kis borlevest főzök. — Az jó lesz, köszönöm. — felelte, dobó, a vakolát portverve a hajáról. A gyongro malélt, néhány szem szekfűszeget is kérek bele. — Hova külgyem? — majd beugrok érte. — De hogy úr, kapitány úr? — kiküldem a fiantól. Egy felkantározótló mindig ott állt az ajtó előtt, és a lómállát hol az egyik, hol a másik apróda magak is lovával. Dobó ráfordult, és megindult, hogy a várat bejária. A katonák egy része öltözetlenül tolongott ki a városi aldalan álló aprókaszárnia házakból. A fegyver a felső ruhával a váldukon, vagy a hónok alatt. Néméknek a nadrák is anyaka között. Káromkodnak, mint a jégeső. — Menjetek a monastorba, mondotta dobó, azt nem levik. — Egy másik csoportál megcsélyes ilyet át a piacon, állsó, kapa, és csákány van a katonáknál. Megcsélye egy nagykovás puskát tartak ezében. Hogy dobót meglátja a felemelje puskáját és feléjeint. Dobó da szökteti a paripáját. — A királyszék fel a lárkotásnak, jelentette megcsélyi, azok ellen megyünk. — Jó, feleltedobó, hát csak vezes munkára őket, ársanak, azután azonnal keres meg. — A bolykibástyára ment, annak az alján az Istállók már lett öten berült. A fejükön sísak, az arcok pirosa tűzfénytől, apró számakoszorokat kötöttek, már lettük űstökben főtt a szurak. — A bárcsengergelyt látta, amint a dob föléhajól, nézi a borsót, hogy dobót meglátja a fölkkel. — A törökök aknába fogtak, ma már megneszeltünk egyet, megcsély maga ment rájuk. — Tudom, feleltedobó. — A dobok, mint meglágyulták, használhatatlanok, de a vízre megés elárulja őket. — Dobó a palánk hozált, sannak a nyilásán kinézett. A törések nélkörül egy öletem elkedett a veszőhányás. Egy holt a kénzsit akar vittek el a dervisek két kopián a rőzse közül, az még az éjjeli lövésben esettel. Szemben a falakkarnán minden felé látszott a sokárok és a deszkasövény. — A török is takarta magát. — Valami készül megint, mondott a dobó. A jassaulok és janítsárok nem mutatkoznak sem erre se. — Megcsélye akkor ért fel a bártyára. — Ásnak, jelentett erőviden. Az arszán látszott, hogy azon az éjjel semmit sem aludt. Vörör szemibolt, szintelen és kócos. A dolmánya vállom messzes és sáros. Bizonyosan a köműveseknél segített a gerendelkem elgetésében. — Kapitánytársam, mondott a hideg szemre hányó hangod dobó. Már megint magad akart el az aknába szálni, azon alaludni menny. A lépcsőn akkor hágott fel balázsakród, a kezében ezüst tálca, és azon ezüst pohár. Fehéren párolgott a pohára hajnali hideg levegőben. Megcsélyi köszönt és leindult. Dobó szelidre változott hangonszolt utána. — Pista! Megcsély megfordult. — Veddelbalástol a poharat, és idd meg, kedves a csém. — Vége az 5-dik részt, 11-dik fejezetének. — Egritsillagok, 5-dik részt, 12-dik fejezet. — Ez Alibri Vokszval vétel közkincs, felolvassam a Lingediana. — Egritsillagok, írt a gátonyi Géza. — Holtfogyatkozás, 12-dik fejezet. A következő éjjelel megtudták, hogy mit műváltak az napajonicsárok. Hát bizők olyan forma alkotmányokat szerzettek, mint amilyenek alatt a papok viszik a szentséget a körmöneteken. Csak hogy a mennyezetteteje erős deszka, a négyrúgyja, meg négy kopja. Ilyen mozgótető kalathorták aznaptól éjjelenként a földát meg a rőzsét. Magyarul ezt az alkotmányt tárdnak neveszték akkoriban. A főtíztek délután kielutták a fáradtságukat. Többnyire délután aluttak, mert az ostromtól csak reggellehetett tartani, és délelött a török aznapiszándék a már kitudódott. Éjjel megint alpom voltak, és olyankor a legénység feletért nyugadni. Dobó úgy egy ezet meg megcsajivel, hogy nem osztanak rendes időt az alvásra, hanem amint az egyik kipihente magát, a másik azonnal pihenni tér. Bizony nem alutt az egyik se, csak itt otta bányazukban, fölthányáson halluttak őlt a negyegy órát, néha délután kettőt is. Hely, ette a méreg a puskásokat, hogy a törököt a tárgyak sokaságot akarja. Ami ébdezka maradt a városi házakban, útvarokan, azt a török mindösszeszette. Látod, hogy másképpen nem baldogul, csak a maga is valatem el. A sándorbástyán már annyira felmagasították a töltést, hogy a romlási gért, vagy és a várvali falnak ágyugoyoktól lerombolt szakadékának az aljáig. A tárgyak fették a törököt, a rőzség fették a feltoló fejét. A romlás körül mindig húsz puskásunk örködött, meg egy-egy töltött mozsár. A falon is oda vigyázó fegyverek, de át hiába. A homály is csak aroljuk volt az éjjeli munkában a törököknek. Gergely maga is ott örködött legjobban a romlás mellett. Egyszer csak valami húszt török törökedik elő. Mindenik fején venyige csomó. Gergely lesz szól a farról. Gasparic. Tessék. Hangzik egy férfi hang. Gyertem markotok. De, hogy nem az áldóját. Hadd üssünk királyuk hadd nagyurám. Üssetek ki a bogány teremtésit. Csak arra vigyázatok, hogy amin cúrtatok, azon a lúgoryatok vissza. Értem hadd nagyurám. A romláson dolgoztak a külmívesek, de még akkor a voltottarés, hogy akár egy szekérés bemehetett volna rajta. Gergely szavára kiugry Gasparic. Már beszúr egy gyatagánakkal körül fegyverest örököt. S visszaugrik. A török összesik. A többi hord tovább. Gasparic hőstettét látszva, három ember ugrik ki a résen. Láncsával leteítettek ugyanannyi törököt. Megintugranak vissza. A török káromkodik, pillanatra megzavarodik. Delúról tolong fel a többi. A résen most már tíz ember sóran ki. Kikardal, ki láncsával. Szúriák, vágják a rőzse hordókat. Aztán visszafordulnak, és baugrállnak a résen egymás után. A török elhányja a rőzsét, 30-an is neki a háromhátul maradtnak. Gergely lövet a farról. A török egyik a másikre bukvencezik, hanem egy kálmánnemű tízedes nagy láncs a szúrástóz vissza a mellében. Lőjetektik is, kiállt le Gergely. A többi törökre már az alsó nyilásból villámlik a halál. Ennél a villanásnál látszik, hogy körülből 40 török hevervéresen a réselött. A többi török új csoportba pattan, s láncsával kardarrohan a résnek. Lőj! kiálltja Gergely a falonfentálóknak. Akkor érkezik a dobo. A réselött ott fekszik, ha nyatt a vérében kálmán. A résen beszúr egy janicsár, és a csankit sem talál egy kurjantással beugrik. Dobboj parés mellettál. Úgy üti orban mesztel a nököllál, hogy a vér szét preckel belőle. Ugyanabban a pillanatban gasparíts láncsát veléje. A többi török nem merik követni. Hátat fordítanak, és szélyelugrálnak a rőzsányásban. Dobbjátok ki a kutyát, mondja dobból a kőműveseknek, és fölmegy a farra. A zaknázást abba hagyta a török, mondja Gergelynek. Gondoltam, feleli Gergely. Van valami mondani valód? Tessék megnézni a bögréinket. A bárslyoldalom függi olajlánylánpásnál ötlegény dolgozott, és köztük a cigány is. egy néhány száz cserébb bögréhevert ott, azokat töltögették. Az egyik puskaportet bele egy marokkal, a másik rongyot, és kövedgyem összöld rá. A harmadik kismét egy marok puskaportet a bögrébe. A negyedik egy halom arasznira vakdalt, rosszdás puska csődörab mellettült, és azokat töltött a puskaporral. Két felől fával vertebe. Az ötedik drótta a szorította a két dugót a csőhöz. A cigány besároztta. Már háromszáz bögréink van készen, jelentett Gergely. Tegyetek közé ként is, mondott a dobó. Jó nagy darabokat. Az bizony jó lesz, velelte Gergely. Balázsa prót futott a kénért. Dobó kis ideig elégedett harcál nézte a mesterkedést, aztán körül pillantott. Itt van gasparics. Itt vagyok, felállta a legényalúról. Gyere fel. A legény felugrott, és összecsapta dobó előtt a bokáját. Te volt el az első a kérésen kiugrottál? Én kapitányurám. Mátor fogva tízedes vagy. Hogy a tárgyák jó védelmet nyújtottak az első élen, látják kell más nap a várbeliek, hogy a hícei prépost házától kezve nagyföldhányást túrodzik a vár délnyugati faláig, vagyis a mostanik kapujáig. A falnál csak hamar hordóktolódnak fel az árokból, és ezer meg ezerkész hordja és rakjazzüres hordót. A török fel tört el város belipincéket. Kéreszedte a bort a hordókból, és hordta a hordót és tapos ókádokat a váralá. Hát bizony azon az oldalon nagy hordó falépül. Kézzből kézbeszáll a hordó, és forról fenékkelt alpra valamennyi. Még az nap felépül a hordóhagy. Támaszték a várfal. Tul felől lépcsőzetes. A várból napestik puskeznek rájuk, de a hordó is védülket. Dolgoznak serényen. És még él is döng és duhagasok hordó, és szüretik át. A puskesok java része oda kerül most arra az oldalra. A mazsarák is ott googolnak a falon. Egyperr szakálos ágyúaldalt a hordóhalomra céloz. Balon török, mondja fügedi. De nem balondaz. Lám, kora hajnal van elő mozdul a hordókal ilyen egy pár nagy széles tárgy. Nyózskopja tartja. 20-30 török is elfér egy-egy tárgyalat. Tüzet és vizet, rendelkezik dobó. Hozzatok szalmát, vasmacskát, horgot és csákkát, sokat. Mert nem csak a tárgyak mozgását látta, és ez is, hogy lent az árokban fákják adgyújtanak a törökök. A babagbársát is lőtték tegnap, és orzsákokba kötött föld volt a lépcsőjük. De volt is megfordult. Gerget készen találta mindenféle lánszra kötött vasmacskával és csákkjákkal. A bársián tűzéget. A tűzmele tűstökben faggyi olvat. A szórkorszalmakoszorúk rakásokba rendelze feket életek a tűzkörül. A török ott is nagy tárgyak alá húzódva indult a vár ellen. Megcselyi az ókapunált ömetett. Onnan is varták az ostromot. A beszédelen fenyegető volt a délnyugati sarkon, ahol fügedi állott. Lobó fölnyomta az aciass is akját, és palázsabrót kíséretében oda nyargalt. Hát már akkor égette palánk. A török ezúttal nem ordítozott. Óvatosan a tárgyak alá húzódva puskázott a várbeliekre. Felülről nem lehetetlő névüket. Az égő palánkal járból lőttek vissza, sívakat vágtak csákányal a kőközet, hogy azokon a résöken is lőhessenek a tárgyak alá. Szalmát rájuk, hasogta dobó. Egyfelől a vízdot csogott a fen tégő palánkra, másfelől olajba és faggyúba mártott, tüzes szalmakoszorúk röpültek a tárgyak fölé. Amelyik tárgyafalig jutott, az csákákkal fölfordították vagy ellögték. Amelyiknek a teteje tüzet fogott, az csak engedték a sorsára. A török csak hamaráldotta, és ordítva melekült a tüzesőből. A hordok inaktak alattuk, és némelyik a hátán mit te a lángoló tüzet. Szalmát, csak szalmát, kiáltott a dobó. Az olajba mártott szalma, lángoló rongyokban röpült újra a látárgyak födelére. A kopjetartók eldopták a szerszámukat, és hagyhatomlok rohantak le a golyó záporból. De ez csak szünet volt. Amint az első támadokat visszaverték, a török ágyuk a palánkszaggatásába fogtak. Dobó hasra fektette a népét, hogy a golyóknet aláják. A palánkszölöpök közül kettőt sikerült a török ágyuknak ellőniük. A palánk megingott, és 40-ol hosszan rapogvarecekve hajolt kifelé. Még egy cölöprántás, és lesz akad az egész. Csákkert elő, kiáltott a fügedi, és lánszokat. 50 csákkert kapott a kifelé hajló palánkba. Úgy szülöpök és karók kerültek elő. A palánk csak hamar ismét az előbbi állásába helyezkedett. Dobó már akkor a bolki torajnáljárt, ahol a szúra akpuskapor és éget vadjú egybekeverelet büdösségében gergei fogadta az astromot. Az a derékban romlott szeglett torajnagy bizalma lett a töröknek. Hogy Temesvár is egy torany miatt esettel, aztartották a szerencse sarkának, ha bár az első ostomban nem sikerült az erejüket megvetni ők benne. Ott, hogy csupa földet hortak a torany falamellé, felülről nem lehetett tártani rajtuk. A torokök egymást nyomva tolakottak a széles tárgyak alatt fel. Húltráljuk az égő szúrkos és vadjús kaszorú, mégis csak sikerült végre feltolakodni ők a toranyba. Allahu akbár! Úst vágd! S a királyszéke oldalán ezer-ni ezer fegyveres török rohant a vár felé. A toronyalján a falon csákják és kopiák nyulakottak alá. Tasszigálták, kaparták, vágták, horgolták a tárgyakat. De a torok is dolgozott. A tárgyak alól a tüfenk csik puskáztak. Láncsák is gránántok és nyilak repültek alúral a védőkre. Egy páncélos spáhi halál megvetéssel ugrod a farra, s a két vasas kezével malmozva verteszét a csákjákat és kopiákat. A másik, harmadik a nyomában. Mig azt a harmat leagyalták buzogánynal, a többie hátukon előnyomakodott. Egy persze nem telt belé, már feltoltak egy tehémbörrel be van tárgyat a toronytetejére, és az alatt harminc-negyven janicsár térdelve és hasalval ötte a bársián küzdő katonákat. – Allak! Allak! – üvöltette alant ezer torok. – A diadal közel van, odították a jelszáulak. Dobófejéről leesett a sísak, hajadom fővárohan, az ágyjukhoz. A toronyválsaében álló magyar katonák még csak nem is ártattak a fölég talakodott janicsárságnak, mert a toronytetejére be volt már deszkázva, és a deszkákat nem lehetett lelökni a rajtukáló janicsárok miatt. – Gyertek ki! – prikoltott gergely, amint meglátta, hogy dobó az ágyjukat forgatja. S a janicsárok puskáival mit sem törődve, maga is csákját ragadott. Belakasztott az egyik tártartó kopiába, és elrendotta azt. A bársiánáló katonák is megdöbben veledták a toronyárfoglalását. Mind a tüzer szelszámhoz kaptak, és a falon felnyomakadó janicsárokat elborították tűzzel. Dobó látta, hogy a janicsárok összeköttetése megszakat. Hirtelen lefelé fordítatta a két ágyút, és a töltésen sokadozó janicsárok közélövetett. A janicsárfélekaton a nem igen tart az ágyútól. Két ágyúnak a két magva nem sokatárt, a dörgést megszokták. Csak, hogy a dobó ágyúim apró maggal vannak töltve. Közelről tíz évvel huszával döltől le a török. A janicsárok hirtózva hátráltak. Tüzet rájuk! Tüzet! hangzott vent is a gergely szava. S a taronytetőnreket janicsárokra repült a szurak kaszarú. A török ide oda kapkadott, de hogy a puskáját már kilőtte, nem volt ideja újra tölteni. A tűzéstán gegyre több. Ordítoveti kalámmagokat a toronyból, és még jól járta az, aki kívül esett. Az egyroppanással kitölte a nyakát. A török azon az estőnéséjelen a földbársdjánál folytatta a harcot. A földbársdja a város éjszaknyugati szegletén folytatása a kőbbársdjának. A földet összevisszatúrkálták, hogy a bársdja lájukat szerezzenek, de a várfala nem földreipült a hegyen. Falfalonán lehúszolnyi mészségig, mint ha az ismeretlen időkben a földbe lépítették volna várat, s a következőkor népe meghortolna a régi váratföldáll, s fölényedik a kérdéseket. A következőkor népe meghortolna a régi váratföldáll, s fölényedik a kérdéseket volna a maga várát, míg végre jött a Szent István király népe, s a várom várfölé felaszta a mai várat. Dobból csak hamar rá eszűdött, hogy a törökök éjjeli ostramlármája csak arra való, hogy elvonyja a figyelmet a fatöltéstől. Oda rendelt a földbársdjára egy hat nagyott 200 emberrel, és a többi népet meghartta a rendes számban a vártákon. A töröklabasság sem a hordó hegyen, sem a toronyos strománál nem mutatkozott. Előre látható volt, hogy éjjel folytatja a fahordást. Most azt találták ki, hogy rűzsöhelyet vastagfát hordanak. A mennyi tevel, ló, őkör, bivai és összvérven a táborban, az alkonyátra mind haságfával és dörongfával megrakottan tér vissza a falakalá. A falakal szemben ársott föl sáncokból először csak találomra dobálták ki a fát, azután mikor a fahlom elégét akarta már őket, rendezésbe fogtak. Ezer meg ezer kíz mozgatta, hányta a hasábbfát és a dörongfát egymásra. Az előbb éjszekák csöndes munkája helyett, csupa zuhogást és kopácsolás lehet ett hallani minden felal. A fát vas kapcsokkal és lánszokkal erősítették össze. A gergelybástyai előtt készült pedig az a nagyfabástya és alig háromöltávolságra teteje. A törökügyesen dolgozott. A fát úgy rakta, hogy mindig takarval egyen és az együtt magas takaró megül átdobálták a vastagdörongfákat az árokba is. Az árok számlátomást temetődött be és nőtt a fahegy a kőfalmállet és egyre közelebb a várfalhoz. Gergely hol az egyik lövőrésen, hol a másikon nézett ki, hogy vizsgálja az ellenséges munkát. Utoljára fölment a palánkhoz. Ott talált a dobót. A kapitánya szokott térdigérő mentében állott. A fején könnyű fekete a célsisak. Uran, mondott a Gergely. Kérem azokat a sindeire a kásokat, amiket a tetőkről leverettünk. Hordathatod. Aztán kérek faggyú, szúrkat és olajat. A mennyi kell rendelt. Sok faggyú nincs. Hát ami van, ha faggyú nincs, szalonnát kérek sokat. Szalonnát. 20-30 oldalt. A mennyit csak lehet. Ahát rosszolt Kristófnak. Erregy, költest föl sukánt. Adjan az éléstárból faggyút és 40 oldalt szalonnát. Hozzák azonnal ide. És csak azután kérdezte, hogy minek. Hát bizony Gergely azt eszelteki, hogy amint a török ott hányta rakásra a fát, ő meg szalonnát, faggyút, meg zsindeit hányatott a hasább, fai és a rőzse közé. A török nem ügyelt rá. A várból mindig dobáltak rájuk. Kő, csont, repet, fazék, macska, és milyen féle repült közéjük minden percben. Az arasznyi széles szalonna darabok, a sok minden között felsemötlöttek. Ha éppen meg is nézte valamelyik, vagy nem ismerte mire való, vagy ha ismerte, utállattal nézte. Gergely arasznyi széles szeletekre vágatta a szalonnát, és időnként oda dobatta a faközé. S hult közben az olajfestékes zsindei, a faggyú, a szalma. Időnként megledobatott egyet szalmába pójá a cserébb bögrét. A bögrék sárral voltak betapasztva, drótal megkörül fomva. A bársőikben puskapor volt, megtöltött cső darabok, és ónyi darabokban kén. Dobbó levizsgálódott. Mikor a elkészülnek, mondotta, reggel lesz. Christoph, néz meg meg cseit ébren van-e. Ha ébren van, mond neki, hogy én lefekszek. Ha nincs ébren, hagyjátok aludni. Azután az őrséget járod be. Megmondott, hogy mi helyt ostromra való mozgolódás látnak, a szeglettoronyhoz őrjenek jelenteni. Te nem fek szell a gergely. Ma nem, farált a gergely, megvárom a reggelt. És zolta-i? Aludni kültem, hogy reggel erő is legyen a bárstyán. Amint a fabástya fölépült, költes fel. Fölment a szeglettoronyba, és egy katonai nyosszajára dölt. Christoph apródott át, kimondkardal a toronyajtajállött. A pródikoteleség volt. Őrizte az alvó rosszlánt. Vég az 5. részt, 12. fejezetének. Egrits illagok, 5. részt, 13. fejezet. Ez alibri voxvál vétel közkincs, felolvassam alinget Diana. Egrits illagok, ért a gárdonyi géza. Holt fogyatkozás, 13. fejezet. Hajnáramát csak nem olyan magas volt a török fabástyaia, mint a várfala. Másfélől hiányzott csak, hogy olyan magas legyen. A kiságyú csőrd darabott a metet meg, veverette fával keményen. Na, ez az ágyuse hitte, hogy még egyszer lőni fog, mondotta a cigány. Régi ágyukból új, veled az egyik katona. Hát ha új, adjunk neki nevet is, mondotta a cigány. Legyen az egyik rajkó, a másik meggalamb, mert minden ágyúnak megvolt a maga neve. Gergé jólongoljót vet ki a zsebéből, sráért a kisebbik ágyúra János, a nagyobbikra Éva. Honnan levette a két ágyú darabott, és fölhágott a bártyára. A hajnal gyorsan öntött eszét az égen a világosságot. Len mozgolódott a tábor, csapatok zörgése közeledet mindenünnen. Gergé fölkeltette dobót. Az emberek már kopiákkal és csákjákkal álltak a falon. A puskások a dértől fehér köveken frissen porozat csöveket tartottak. A bártya három ágyúja lefelé volt irányozva, a sötét kapu ágyúja meg fölfelé a falakra. Gyújcsátok meg a szuralkaszorúkat meg a furkókat, parancsolt a gergé, és dobjátok ki. Az emberek egyszer a munkában voltak. Mikor a dobó odaért már úgy ezenlőtt a dombokra a török, mint a hangja. A fátnék mindig rakták és kopácsolták. Már olyan magas volt, mint a belső bártya. Időnként át islögtek a hasább fából, hogy a két fal között való hízagot mindenütt kitölcse. A két fal voltat, egy egész eldő, és a favár erős. A tetején nyels tehénbőlrel gondosan beborított tárgyak inaktak. Az égők oszorúk nem ártanak a tehénbőlnek, ami meg máshova húl lábbaldok ki a török odább. Egy éles síp hangra ezer nyezreg bismalla a hordítása rádza meg a levegőt. A török muzsika a hasog a szólál meg. És az óriási fajépület Jézus! Mária! A tárgyak alól gyorsan tolódnak elő a rövidostromlétrák, hogy át hidayák a fabbástját a kőbástjával. De a várbeliek is vennálnak már. Egyszerre százával repül a törökre a tüzeskoszorú. Égő szalma kéve és kémborítja el a létrákat, s a szalmára hull a szurkos zsindei. Az első török csoport, amelyik az égőtűzön át be akar rohanni, a csákkák és kopiák hegyével találkozik. A többit már kard, tüzes furkó és lánszos buzogányt fogadja. Egy telt képítörök hatalmasban csok a temelbebukkan fel a farakáson 3 önnyire gergelytől. Amint az alla hordításban az egész fejei egy szájáváltozott, gergely kapta a kisebbikágyú darabot és belevágtannak a töröknek a pofájába. A nagyobbikágyú darabot a lentégőtűzbe vetette. A nagy falkotmányt ellapta a török, és bizonyel átrahantak valna az égőtűzön is, ha egyszer csak az a fenesség nem történik, hogy elúrral fölfelé is megszólal a puska meg az ágyú. A cserépbőgrég puckadozni kezdtek, és szene szét dobálták az égőként, mint ha tűzokáldó hely nyilott valna megalattuk. Jakerim, jahim, meded, ej vá, yeti szín, orítozták megzavarodva. Anem a jaszólak nem bocsátották le őket. Győzünk, a diadaló rája ez. Kialtozták feleletül, és az alant maradtakat külték vízért. Svízzel, fegyverrel, ruhával próbálták megmenteni a napok, és éjják során készült rengeteg falkotmányt. De akkor már a faggyú és szalonna is olvadásnak indult a fahasábok között, és a bőgrék mindegy reszaporában leöldözték széjel a ként, és gyújtották az öl fahasábokat. Jakerim, jahim, beavárva a tűzön át. Nem akarták hinni, hogy azok a nagy fadarabok meggyúladnak. Már szaporán hozták a vizet börvedrekben és csöbrögben, és mindenféle edényekben. Rohantak vele mindenűvé, ahol a tűz egy-egy fölfelé csapó lófarkalakjában lángolt ki a farakásból. Bőszülten, és rémülten ugrándozva oldottak. De az emelvény óriási mágiává változott. A puskacsevek csak akkor kezdtek széjel durrogni, és a zsír kéklángal sercegve fecskendezett az oldogszeme közé. A kétágyú darab hatalmas dördüléssel sült el egymás után, és ott, ahol elsült, szétvatette a fát és a törököt. Pokoli rémület, harag és orvítás. A zostremlételek higgyen, újabb meg újabb erőfeszítéssel nyomakodnak ált a füstből és lángból azok a janicsárok, akik a megőttük durrogótűzőn nem birtak visszavanulni. Egyik másik kétségbálsátugrással rugaszkodik a kő farra, és ugyanabban a pillanatban véres fejjel hullalá. A többia mágérakást a teintáncoldű hében s fegyverel csapkodja a gyuladozófa végeket. De mi csoda hiába való munka? Lánktenger az, amely a fal mellett keletkezett s vihar dörgésebennel sok robbanás. A lángokban szanaszélyelugráló szökellő ördögjárnékokat örök. A ruhájuk is lángol, a szakálluk is lángol, a turbányjuk iség. Ezek a pokolírtózata inátyutnak Mohammednek a paradicsomába. A forróság olynagya várfalon is, hogy az ágyjukat el kell mondtatniuk, s a vitézeknek az ostramálásokat kellocsolniuk, hogy a fal ott is megnyúlhagyjon. S a pokoli tűzben ott üvöltenek a menthetetlen töröksebesültek, tunnan a lángok pedig hangzik a jasaulok bőszordítása, és látszik a felfelpuskázó gőz, amint az utolsó oltási kísérleteken besződnek. A két hadat láng és füst választja el egymástól. Vége az 5-dik rész 13-dik fejezetének. Egrid csillagok, 5-dik rész 14-dik fejezet. Ez a Libri Vauxhall vétál közkincs, felolvassam Alingert Diana. Egrid csillagok, írt a gártonyi kéza. Holt fogyatkozás, 14-dik fejezet. Ha fával nem boldogulunk, boldogulunk föld el, gondolta a török. Ágyúzásba fogta a hordásra veszedelmes külsővárat, és nappal duhoktatta, lövöldöztette, éjjel pedig hordatta a rőzsét meg a földet, meg is öntöztette. Gergely a godalommal látta, mint nevek eddig napról napra meggyújt hatatan újabb útabás csöfelé. Azon fognak fejönni százával, ez rével, mind az egész tábor. Gondolkodva járt kelta várban. Megnézzet minden romhalmot, kőrakást, istállókat, vermeket, a halmokbarakottágyugoyót, s vakarta, rázogatta a fejét. A sekre srömiai között is megfordult, végre a lakatosabb zugánál állt meg. Ott a halomra hát, te mérdek magyar és cserök fegyver között egy nagy kerék feket ellett. Gergely megismerte, hogy az egyik szépvetet mellomnak a kereke az. A cigánya kerékenült, és egy nagy cseréptább volt földhúrst ebett. Rettenetesen fár volt fegyver kezve. A lábán piros karmasin jani csácsizma, az övében fényesia tagának, a fején nyukas rész isak, amely szintén töröké lehetett. A cigány, hogy katonának éreztem magát, fölkált, a tálata balkari alá fogta, a jobbjával szalutált, az után újra nekiült a húsevésnek. Kej fel csak, koma, mondott a gergely. Hadd lássam azt a kereket. A cigány felált. A kerék meglátősen ép volt, két különje volt csupán megtörve. Gergely ráált, és egyenként megnyomogatta a küllőket. Csak egy mozgott. Hm, mondott a gergely, az újját az álláratéve. A cigány megszólalt. Tantereket örletünk nagyságos hadd nagyuram. Azt, felelte gergely, szegezétek meg szaporán a hollaza. A lakatosok letették a tálat, s kalapácsot fogtak. Gergely dobott tudak oltá, mert erre látták. Gyert majd a tíszer is, felelte az egyik lakatos, de már van fél órája, hogy nem láttuk. Gergely elindult, hogy megkerese. Elment a templombásyaig, ott nincsen, talán a fölbbástyán van. Amint ott jerkált éttován, a palota egyik nyitott ablakában női szempárt pillant meg. A szobahomájából nézreálza szempár. Megdöbbán, megáll. Pislog, mint aki erősebban akar látni. De a női szempár eltűnt. Gergely megkövültem mered az ablak nyílásra. Valami különös, melegérzésútot rajta végig, mikor azt a két szemet megpillantotta, úgyhogy egy percig nem vírt mozdulni. Helyi baloncság, marmolta aztán a fejét rázva. Hogy gondolhatok ilyet? De megint fölnézett mégis. Akkor már a kiscsörök fiú arcát látta az ablakban. A fölbbástya felől dobó jött. Gergely eléhesjetett. Azt a malomkereket kérem kapitányúr, és a kezét a sisakjához emelte. Vid, felelt rövidendobó, és befordult a palotába. Gergely a konyhák elément, ahol a katonák hosszusorban ültek a földön, és ezzel tílatos lencefőzeléke te védeltek. Elszólított közülű pizet. A kereket a magabástyája eléggurítatta. Rostás és törpúskacső volt a várban bőven. Azokat tömette újra. Belekötöztette drót talak erékbe, úgy, hogy végel kifeliájanak. A csövek közeljét megtömette forgátsal, kénnel, faggyúval, szurokkal. Két oldalt beszögeztette deszkával. Végül széles deszkatal bat csináltatott a kereknek körös körül, hogy elnedőjön. Csodáljára jártanak a pokolgépnek az egész vármépe. Maga dobó is megnézte egy néhány szor. A közepébe egy masarat adott. Ezt úgy igazis beleg ergei, hogy legisleg utoljára süljön el. Úgy lesz, kapitányuram. Kell még valami gergei fiam. Hát, ha lehát, az üres hordókat kérem. A pincéből? Onnan. Van elég, csak hozast. Lent egyre növekedett a halom. Bent egyre csinálódott a hordó. A hordó, a hordó, a hordó. A hordókat is olyan mesterséggel töltötték meg, mint a kereket. Követ is tettek beléjük, alul, felül, oldalt. Befenekelték erősen, csak a yukon hagyták ki a gyújtó zsinart. Dobónak volt szakálaságyúja sok, 300. A szakálaságyú tulajdonképpen falba fektetett nagy puska volt, és Dionál nagyobb golyó nem férd bele. Szakálasnak a külső végén lehorgadó vasnyolványról nevezték. Vagy a vas szakál, hogy legyen, ami megtartsa az ágyut, mikor elsütéskor visszarugódik. Hát a nagy hordókba a régi rossz lesz szakálasokból is adott dobó. Valami 50 olyan hordót készítettek el a törökfogadására. Jól meg a brancsolták, körül drótoszták, szögezték. A török pedig buzgó népített, raktai szakánkint a szépmeneteles utat a bártyára. Vége az 5. rész 14. fejezetének. Egréd sülagok. 15. fejezet. Ez a Libri Vox felvétel közkincs. Felolvassa Mallinger Diana. Egréd sülagok. Ért a gártonyi Géza. Holt fogyatkozás. 15. fejezet. Gergely egy délelőtt jórában az emberei között taludt, mikor egyszer csak jelentig zoltajnak, hogy az istáló sarkában a vízre meg, a borsó pedig rezeg. Hát lám, a gonosztörök nem csak tölti a jukat, hanem ássza is. Zoltaj ne mengete Gergelyt felkelteni, a gődött. Megcsai csak hamarott terem. Ideodateti a tállat meg a dobot, míg végre a kocsi színbe megtalálja a helyet a holásatni kell. Tíz legények kiállazásnak. Időnként szünetelnek, vagy letevegetik a tállat, szemlélik. De jatában fölébred Gergely is, is legott az ásáshoz fudott. A legények már három elmélységben dolgoztak. A lagomgyik tompadobbanása anyuram, mondotta megcsai nek. Ez az én bárstyám, itt-e nem parancsolz. Hát-tán nem jörendelkeztem. Az ásást abba hagyjuk. Hogy fálvessék a falat? Hogy megnenn ezzeljék a miunkánkat. Te edd, amit akarsz, falte megcsai vállatonva, és elment onnan. Gergely nagy mordaj puskát hozatott. Magai lesztette beli a kovát, maga poroszta fel. Tíz puskert szólított magáli, sötétben maradtak. A duhogás egyre erősebb, már a vezető tiszta vált is lehet hallani. Gergely a tenyerét időnkint a fara tapasztja. Érzi, horreng a föld legjobban. Pst! Mondja halkan a legényeknek. Mindjárt beütnek. Abban a pillanatban beült az egyik csákány, s a föld peregve omlik le a Gergely lábához. Emberderéknyi yuktámad. A lagomgyi megáll és benéz. Sötét van, nem lát semmit. Ahogy megfordul, látni lát a lámpásaikat, és a lámpások közt egy fehérturbános, aranypaszomántos, nagy hasú agát. A lagomgyi kiállt, hogy yukatért. Az aga arrafordul. Gergely céloz. A mordája elrobban, eldördül. Az aga a hasához kap, összerodjik. Gergely visszaugrik. Tüzei. A tíz legény a yukba teszia puskát. Levik az egymás hátán menekülő lagomgyikat. A legények harmi srácányal és az agaholtest éveltérnek vissza. Csak egymaradottan felvontfegyverrel, meg egy lámpással, amely az utorkát bevilágítja. Az agát leterítették a várpiacára. Nem valami szépen terítették le, mert a feja a kövezethez koppant, és a turbánya legurult, mikor letették. De jó annak már így is. Köbbször szürkez a kálló ember. Kopasz fején háromhosszú sebb forradás viszonyítja, hogy rászolgált az agaságra. Kergeilövéssel töltéssel együtt belement a hasába. Egy kisevgolyó a mellén érte, bizonyára mikor a legények lőttek. Sukán számtartó összeviskálta a turbányát, övét, zsebét, s följegyesztel mennyi pénz, gyűrű és fegyver vannála. Ezeket az értékeket azok a közkatonák kapják, akik az ásársal foglalkoztak. Azután átengette a halottat a kíváncsiak szanvéletének. Először persze az asszonyak álták körül. Ilyen pirospapucsban járnak ezek. Fűzőválkodik a bugyogójukalját. Valami gazdagó lehetett. Hadd nagy vagy kapitány. Vajon volt a felesége? Tíz is talán. Nem is volt csúny a ember, mondja a maklári molnárni. Kár höttörök volt. Zoltai is oda ment, megnézte. Ez az egyag a mégis csak bejutott a várba. Egyszer csak a zoltai, bebuvik az asszonyak szoknyájánát, és őrvendő kiáltása alhajlik a halotthoz. Baba, babi jizim, baba, se kell-i baba jizi. Magyarul, apa, apácskán, apa, édes apácska, sem ellére borul, öleli, csókolja, arcát arszához fekteti, rázza, nevet rá. Baba, baba jizim, az asszonyak szeme megtelik könnyel. Balogné kézen fogja a gyermeket. Járselim, baba elszik. Vége az 5-dik rész 15-dik fejezetének. Egritsillagok, 5-dik rész 16-dik fejezet. Ez a Libri Vaxfalvét telköz kincs. Fállal vassam a Lingertiána. Egritsillagok, írt a Gárdoni Géza. Holt fogyatkozás, 16-dik fejezet. Mikor hajnalban ismét ostrombra indul a rengetek török hadavölgyben, a legénység a jól elkészültség dühös gyanyerűségével nézi a mozgásukat. A bosszú izgalma felhúzott rugóként feszül az izmaigban. Már nem is tudnak várni. Egy kis köpces legény kiugrikarésen a földhányásra, az orítozva ömlő törökséggel szembe, és megfenyegeti őket a kardjával. A legények kaszagnak persze a falon. Ki az? Kérdezizolta-i maga is nevetve. A kis varga, mondják, Varga János. A legény visszaugrat, de ahogy a nagy nevetés látja, másodcor is kipattan a résen, és megfenyegeti a rengetek török hadat. Már akkor puskáztak rá a tyfeng csik, ső puska lővéssel még gyorsabban ugrat vissza, mint az előbb. Erre még jobban kazaktak. Esz már dobó is látta, dicsérőn éntetnek ki a fejével. Varga János, hogy a dobó tetszését megpillántja, utco neki, kipattan harmadcor is, sok olyókal mit sem törödve nyeget a bőszülten fölfelé törökökre. Repül rá a golyó, bomba és dárda, nem találja egyik se. Ugrál csúfalódva, s rájuk nyújtja a nyelvét. Sőt meg is fordul hirtelen, és igen illetlen, de akkor mégis alkalom az idlővereget és mivel magán. Aztán megint beugrik a résen. És az ott a török orra előtt, száz ezernyi fegyveres török előtt. Ember vagy, kiáltja a dobó. Jutalmat kapsz. S látva, hogy ott rendben van minden, lóra ől. Az ókapu hozvágtat. Mert a török a keleti és déli oldalon kanyarítja belvárat. Két helyre irányul az ostramnak minden ereje. Kerre egy páncélba öltözötten állabástján, körülött a hordók meg az óri eskerék. Áll nyugodtan, mint a szikla a háborgótengerpartján. Sionnek, özönlenek, ordi topokor fárgeteg. Kikányomja a hadi ordítása táborizénekar harsogó, csincsezó muzsikáját. De aztán az enekar megáll a várral szemben a királyszékén és szó szakadatlanul. Majd táncoldok is mindjárt, kiátsa zoldai. Mert az ene ideges menetű, ugrasztó zene volt. Nyúzsok a török hadd, lobognak a lófarkas, holdaszlók. Elől a janítsárok, sárgapírozászlaja. Hát rá vazulufedzsik, fehércsíkos, zöld lobogója. Érő pajzsokkal takartan, vasba öltözöttendűbörögnek elő az páhík. Allak! Allak! A kezükben lándsa, vagy kopja. A csuklójukan sijon logó, mesztelenkart. A derekluk a másikkart. Putva indulnak az árokból sűrűn a bástjának. Allahu akbár! La illak! Illallak! La fettak! Feletül lezóhan egy fekete hordó és tüzet pögdösve ugrálva gurulnekik. Egy szpáhi eléje szúria a kopiáját a földbe a másik harmadik melléje. Allak! Allak! A negyedik megragadja, hogy ledobja az árokba. Abban a pillanatban eldúran a hordó és lángokálldékkal vetiszét az elő csapatot. Allahu akbár! Mikor feltudnának nézni, már köztük a másik hordó is. Pöködi, lövi a tüzet száz felé. Megállavasböltözött emberek között s veti őket szélj el. Allak! Allak! De azok nem fordulhatnak vissza. Alúról ezer-nyezer feltörekvő nyomja őket. Csak a nagyugrosás látszik, a falhoz lapulás, a hátrébálók visszahőkölése, meg a tízörre kilövelő tűz. Előre pogánság előre, tűzön át is, és az elnék fel felé az válhik sűrű csapata. De imel, megnyélik a bástjánapalánk és egy óriási, füstös deszka kerékelenik meg a magasban. A kerék közepe füstal, füstal és sistereg. Lefordul lezóhanak ő falról. Megindul a tömött ezerek seregének. Iléri, iléri! Magyarul, előre! Hangzik minden felol az agák és a jaszolak kiáltozása. De a kerék megjelenése mástmond az előjevő vakmerőknek. Még oda se ért jó formán közéjük, kidúran belolla az első vélán és egy ötvenöves tűzves kendés, amelynek minden csapjak de kéklángalék tovább a külövelés után akár élőre, akár holtraeset. Gözönő acs, szakin. Magyarul, vigyáz, vigyáz! A török hadelei erémültem vágódik arcra, hogy az ördög kereket a hátán engegyek urulni. De az már szikrás tűzkerék kévált az ikkazöttük. Lángotlő, égő alajat pögtös, mi a lasszínű tűz tulipánokat szól a tarfejekre, harciköntösökre. Sisteregve, pattogva, ugrára rajtuk tovább. Külőből kígyózó sugarakban szórja, fecskendezi, lövi a vörös, kék és sárgacillagokat. Mellett allag! A legűtésebb csapatok is rémülten hátrálnak, egymásra nyomakodva menekülnek a pokoli csodállől. S a keréknek, mint ha esze és akarat a volna, nyomon követi a futókat, leüti lábukról, befecskendezi őket eleventűzzel, égő alajjal, égőkénnel. Elsütj a puskájukat úgy, hogy egymást lövik. Te lepöki tűzzel szemüket, szájukat, fülüket nyakukat, úgy, hogy bukvencet vettől még a haldokló is, és gurul a tűzkerék tovább. Hosszú, tüzes mennykevekszálnak belőle, és leültik a jaszallakat a lovukkal együtt. A hosszú lángok csonti gégetnek, a füstje folyt. A durragás megsüketít. Lángokba öltöztetél csapatokat, amelyek mellett elrohan. S nyamában nem maradnak mások, csak tűzkínban fetrengő, a győhalottak, őrültként ugrándozó, égő elevenek. És én már felhőbe öltözötten gurul a kerék tovább, százával lövelve a villámokat. Yeti szín, yeti szín, allak! Jába való a jaszallaktombolása, a szöges osztor, a futókarszba verése, nincs többé ember, hogy a külvárat osztromolja. És a magyarok még rá kirontanak a romláson, és ők jel kerék útjánfektében, vagy a rémületdermetségében otmaradt, a bonyák írgalmatlanul. Vissza, vissza, hangzik a kürcó, és kerge jelik bírja legényeit visszaparancsolni. Hordót a farra, hordót, skurítják, állítják a hordót. De a török maradéka és nagyzörgéssel zúgása loszik el onnan. Csak az ágyjuk maradnak, meg az elképet ágyust apcsik. Megcsének jó volt otthagynia az aknát, mert három helyen törtek valna be a föld alatt az ó kapunál. Így a tüzeskerék dolgozott, az ó kapunál a föld alatt folyta viaskodás. Ott a fal már olyan romlott volt, hogy a török a kövek között szurkát be, a magyar meg ki, mink megcséja a föld alatt reáljuk szembeásva, három helyen fut, amit otta meg őket egymás után. A török utoljára felgyújtotta a kaput, és azon akar be törni, de persze vastag erős halatt alatt a kapu mögött. Ideje korán berakadta az megcséi. Gergely, amint a magabássia ékén a legényegkirontását, és az őrült futást látta, vizesbőről kelterítettel az ágyukat és a puskaporos ládákat. Tíz embert az őrségen hagyott, a többit az ó kapuhoz vitte, hogy megcséjnek segítsen. Nem volt mit segíteni. A török hadrémülete a kapu körnékére is elhatott. Az odavezetett dandárok közül csak a tüfenk csikáldák meg a helyüket. Azokot rajzottak a kapu körül, s lőttek és törtöttek, és megint lőttek szakadatlanul. A falak tetején a palenkalá húzódva az őrök áltak, csupán az állások alatt hajledozott egy csoport katona. Kik kiszórkáltak a falhasadékaink. Gergely felfut a farra. Egy palsvédelme alatt lennéz. Látja, hogy egy csapat török mozgolódik a faltovében, és se felülről se oldalt nem lőhetik őket. A magyarok kiszórkálnak rájuk. De ők vagy egy ukatlan helyekhez lapulnak, vagy guvolnak. Némeiknél zsák van, némeiknél kő. A zsákkal kővel a puskaréseket ibarkodnak begyenveszölni, hogy a magyarok nelőhessenek. Hát az efféletöméseket lobdössik ki belőről. Kik kiszórnak a törökre is. A török meg, ahogy a magyar láncsa külükken a falból, elkapják. Belekabaszkodnak 2-3-ban is. De abig fűrészálnak vele, aztán kirántják a láncsát. A magyar káromkodik. Elnyi! Kiállt le Gergely a legényeknek. Ott a tűz. Tartsátok bele a láncsát. A tűzotték a falmellet. 20 katona is a daugrik, startja a lánca végét a parásfelé. Pirosra tüzesítik. A török kapásra készen vigyarok valasi az új láncsát. Hát egyszerre 20 lánca is kilöködik a falból. Uczu, elkapja a török. Debe ezek odasül a tenyere, és dühörszitkozódásukra a bend a magyar katonák kacagálsa a felelet. Vége az 5-dik rész 16-dik fejezetének. Egritsillagok. 5-dik rész 17-dik fejezet. Ez a Libri Vauxhall vétel köz kincs. Felolva sem a Lingertiána. Egritsillagok. Ért a Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, 17-dik fejezet. Oktober 12-dike. Serda. Ezzel a napon már olyan a vár, mint a rosta. 32 napja, hogy levik szünetnél kül, hol elől, hol hátul, hol az egyik oldalon, hol a másikon. A török ágyugó jó annyi mára várban, hogy úton útfélem botlanabb bele. A parasztok nyérfa seprővel verik férre az apraját az útból, ne, hogy az ostrom alatt bukdossanak rajtuk. A nagyját az ágyjukhoz, meg a falakra hordják. Az újbástya és a feldbástya között vébetű alakonyilást átonga falon. A tömlözbástya oldala leomlottam ébe. A feldbástya csupajuk, mint a darásvészek. A bolykitorajnak csak két faláll. A szeglettorony olyan, mint a fölőről feldigodvasva. A szeglettorony nem védi többé a kaput. Kézi bombákra van szükség. A faláll válnyokat hát bombával hordják meg. A részekre gyakorlatpuskásokat állítanak. Gergely a szurokkozorúkat, tüzes lapdákat, a két-sutó, a két-sutó, a két-sutó, a két-sutó, a két-sutó, a két-sutó, a fölőről van szükség. A faláll válnyokat hát bombával hordják meg. A részekre gyakorlatpuskásokat állítanak. Gergely a szurokkozorúkat, tüzes lapdákat, furkókat gycendo Jobballó hátonyjár, holit, holott, alovának helyven, hagyva körös körül a várfalamellet, az álványok alatt. a röbködőgolyók között. Úgy állj és rendelkezik, hogy a munkahaladása egyforma legyen. Az utolsók is töröklavon követi balázsa pród, hogy hargya a kapitány rendeleteit. A többi hétlavat már ellőtték a két apródalól. Azan a napon petős lóra őlt. A lába bevampójázva térdig. Sábat, de a bajusza kivan húzva. Megcsejj ő helyette dolgozik az ókapunál, én most a megcsejj helyén van a belső haddal. Érces, mély hangom beszél hol itt, hol ott tanépnek. 32 napja van itt a török, de bár mind itt volna, még az utolsót is a pokolba röpítjük. A király hada késik, de nem marad el. Ami bátorságunkról beszél az egész világ. Még szezeztendő múlva is azt fogják mondani a bátorszó helyett, hogy egri. Hogy nagy a csoportosulása szónakló vitéz körül, dobó is megállett percre, hogy hallgassa mi az. Az utolsó mondat rálmos olyodik, azt mondjál gondolkozva a mellette álló cetséinek. Százeztendő múlva, gondol is ránk a világ, hogy milyen volt az orrunk. Inkább magának mondja ezt, mint cetséinek, és mint ha megrestelni, hogy fenhangom beszélt, vállat van. Mindegy, nem az orra fő, hanem a lélek, és nem a jutalom, hanem a kötelesség, s elugrat a sándorbásya felé. A vitézek további életnek a sok jó ízű szótol. A helyüket megállották volna a nélkül is, de a szép szó olyan, mint a jóbor. Petőféret csapjas is aki állt, és folytatja. Eljön ide maga a király is, sorbálítatja az egrivitézeket, és mindenikkel kezett fog. — Hogy hinnak, a szondja? Nagyjános a nevem felségesuram, szabón nagy Mihály a nevem felségesuram. Isten éltessen, fiam. Így beszél a király örömmel, szívesen. De meg is érdemlitek. Azt is hallottam, hogy csubait vitézett katonákbal szedélyezőn túlatístyeit. Mindenköz katona hadd nagy lesz az ostra mután, így hallottam. Lehet aztán kapitány is. Elvégre neki is olyan katona a legjobb, amelyik megállja a sorat. Oldalt pillant, s meglátja a cigányt, ki kecskeként ugrik a levegőbe egy előtt elcsapódó golyótol. — No cigány, mondja. Te nem kasz még csak nemességet se. Te még egy törököt se ütöttél, agyon. — Hát tehetek én róla, felelni a cigány. Egy segyün oda, ahol én állok, várja meg a devla. Este felé egy fehérkendős török jelent meg az egyik résnél. Megismerték, hogy vasmiklós. Egyszerre berántották, ragadták dobóhoz. Útközben száz megszázaljak kérdeztetőle. — Mi a hír? — Jön a hadd, kiáltotta miklós minden felé. Zúkesként terjed el a várban az öröm hír. — Jön a király hada! Pedig hát dobó rendelte, hogy vasmiklós esz mondja, mikor megérkezik. — Hát jön a hadd, mégis csak igazad beszél petőfő hadna gyúr. Vasmiklós levette dobó előtt a turbányát, s kivontott a patyolatból a levelet. Átnyújtotta. Dobó megnézte a pecsétet, a püspögtől jött. A pecsét mellett tépte fel, s nyugat kézzel bontott a szét a levelet. Lóhátan ült, körélye oda csődült a nép. Még ő a levelet olvasta, a nép az arcáni parkodott olvasnia levelt tartalmát. De olyan volt az az arc, mint a vas. Mikor elkezdte olvasnia levelet, éppen olyan volt az arca, mint mikor elvégezte. Összehajtotta a levelet, és a sebébe tette. Aztán körül pillantott, mint ha vámulna azon, hogy olyan sokanálnak ottán. A főhadnagyok közül csak petőáltott. Oda szólt neki, hogy más is hallhatta. A hadnagyurakat este hívatni fogom. Örvendetes hirtakarok közölni velük. És bement a szobájába. Bevonta maga után az ajtót. Leült a székre. Vásnyugalmú vanásra így szamarukká változtak, kesterűn és reménytelenül nézett maga elé. Azon a napon más levelet is kapott dobó. Egy paraszt ember hozta. A kezében fehérlő levérről látszott, hogy török küldi. Az volt a lipasának a 4. követek. A bárbeliek már tudták, hogy dobó kurtán bánik el a török postásaival, hát hatvogadja piacon. Az embert odállították. Az estél külvösek voltak, és a pihenő katonák ott a piacon tüzeltek. Salonnát pirítottak, és egy pohár vizesportítak rejel. Jobb lesz, ha elégeti kend, mielott a kapitányúr meglátná. Szót jószívően egy vitéz. Isten út Csebből gyárkend. Hogy elgetnem el? Felállt az ember. Nem az enyem. De az ellenségtől hozzakend. Attal hozom, aki küllette. Felakasztik kendet. Engem. Kendet ám. Egy hadnagyunkat is felakasztatta a kapitányúr. Azt pedig úr volt ám, nem es ember. Nem a féle zsíros paraszt, mint kend. Az akasztófa még ott ált a piacon. Akartona rámutatott. Ahuna, ott az akasztófa is még. Az ember megseppent. Egyszerre kiverte az ízzatcság. Körülve akarta a fejét, bele nyúlta tarisznyájába. Akkor robogottad a dobó. Mi az? Kérdezte. Ki ez az ember? Mit akar? A paraszt a szűre alátóltal tarisznyáját. Kovács esmán vagyok. Csókolom a kezeit. Mit akar kend? Én, de semmit. Hát, akkor minek jött be? Hát, csöképpen bejöttem, hogy mondok, mit csinálnak ebbe a veszelelembe. Kend leveled hozott. De nem én, nem hoztam én egy csáplavelecse. S hogy erre dobó szint elcegeszte a tekintetével, a homlokáltörülgetve ismételte. Isten útse nem hoztam. Motozzátok meg. Az embersápat tanengedett. A tarisznyával előkerült a nagypecsétes pergamenlevél. Tűzbe, kiáltott a dobó. A katona tűzbe dobta a levelet. Az ember reszkedett. Én nem tudom, hogy került hozzám. Men tegetőzzött a fejét vakarva. Valaki beletette. Vazsba, mondott a dobó. Aztán be a többi köziag az embert. Vége az 5. részt 17. fejezetének. Egrid sillagok. 5. részt 18. fejezet. Ez a LibriVox felvétel közkincs. Felolvas a Mininger Diana. Egrid sillagok. Ért a gárdani Géza. Holtfogyatkozás, 18. fejezet. A sokágy júzás miatt azon a napon is oktober 12-én esett az eső. Csak este húzoltak szét a felegek, amikor az erőső síszél végig rohant a tájékon. A várbeliek látták, hogy a török sáncokba gyült. Dobó csak 300 katon állthagyott pihenni. A többinek a törések körül készen kellett állnia. 11 óra felé az utolsó felhőt is elfújtál szél az égről. A telt hol szinte napali fényel árasztottál legert. Fegyverre emberek. Hangzott egyszerre minden felé a várban. Fegyverre azok is, akik nem katonák. Sperget a dobokon a riadó. Tehát éjjeli ostrom lesz. Talpra mindenki a ki eleven. S ahol világos rommedékok közül minden felőrsítsakos lándzsás alakok bújtak elő. Bálinpap is fegyverbe öltözöttem be alagott a piacitartalékosok közé. A kezében akkor a kopiá, hogy vendégoldanak is beillet volna. A két kocsmáros is a dasorakozott. A molnárok, az ácsok, a mézsárosok, a belső munkás parasztok, mint fegyveresen varták a parancsot. A várnépe éreztel, hogy az utolsó próba következik. Kívül a török részdobok is perektek. A sáncok árkaiba úgy ömlött a török hadd, mint felhűszakadás után a rohanó víz. Az emberáradat fölött ófarkas zászdóklebegtek. A sáncokon túl a csús összüvegű tiszteket lehetett olykor látni, amint a paripájkon ide oda jártak. A holtvénél villagottaló szélszámokon az ékkő és ez istkarika. Sokaknak a turbán patyolata a ragyogós is a köréval csavarva. A tornyos turbánul jassaulak ide oda nyarga leszverendezték a támadó csapatokat. Éjfélkor meglobbantak a várkörül a törökágyuk, és öt percig tartó dörgés között okátták a várra a golyót. Azután fölhamzott köröskörül a 100-ezerni torokból a visszmallak és allak üvöltés, és a lófarkas zászlók szinte röpültek a falakra. Az ókapu előtt és a faltetején harminc helyen égetta tűz. A bombák, kalácsok és kaszorúk sércegbe fogtak lángot. Na, hogy szikrázó években száz meg száz tüdes szivárvány. De az osztromló kelszántan törtetnek, kapaszkodnak, erölködnek, tolakodnak fel a falakra. Az osztromlétrák gyorsan kapcsolódnak. A létrákor mokusok kényszöknek felfelé a janicsárok, az azabok és a gyaloksággál váltovasság. Csattok fenn a csákány a létrák kapcsán, súll a tűz és a kő. Allahu akbár, ja kerim, ja fettach! A lófarkas boncsokok vissza visszahanyatlanak, de új meg új kezek ragadják fel. A letört létrák helyét jogfoglalják el. A lehult emberek vonagló testén át új csapatok özönlenek a létrákra. Új sűrűn rajzanak a falon, hogy áltakarják a testükkel. Ahol erősen kiszúra magyar lánca, ott lehulla létráról a torök, de nyomban ott a másik. Kisekerüli a veszedelmes fokot, csak a szerencsére bizza, hogy a hasában megy az új lánca szúrás, vagy elsiklik a honnan alatt a levegőbe. Kapu már nincs a váron. A falnak begerendázott szakadéka itt létrákon álló torök felszések bontják sűrű zuhagással. A felőről leelsők magukkal rántják olykor a felszéseket is, és a tűzben sverben hember közvefetrengenek, míg a következő perzben a tolongók testé álfödi őket. Allahu akbár, ya kerim, ya rahim, ya jézus! S hullat üzes szerszám, csattog a csákány, durrog a bomba, recsög a létra, zuhog a felsze, dűbörög, tombol a vérzivatar. A palánkigginakadott föl egyszerre valami jöttven ostromló. A palánk recsögve hajol kifelé. Megcsöjjjel kapja egy legintől a harci bárdot, s a palánk egy kötelére vág. A palánk a beléje kapaszkodó törökpáncélösokkal együtt lefordul, és százával sőprilla a farróla többit. – Farra, farra! kiáltja megcsély, és egy másfélőles kopiával maga is a farraugrik. Nagy négy szökkövek, s az arbuzánokból belőtt fél mazsás vasgólyok zuhognak le, a földön összekevere dettenhem pergőtörökökre. De alúról is zállanyjöl föl felé, meg a kő. Megcsély is akrosti, ilyen pirosan ömlik a vér. – Kapitány úr! kiáltják neki figyelmeztetően. – Tüzet, tüzet! – üvölti megcsélyi. – Svascsizmás lábával leső prietűz rakásparázsát a földönfetránkőkre. – A magyar is hullafalon. – Egyik ki, a másik be. – De nem nézik mostan ki a halott. – Az elesett helyére új harcosúkrik a farra, és leszuhintja a követ, az ágyúgolyót kézzel, még nem újra megtellnek az ostromlétrák, s a fali gértörökött csákányjal és buzogányjal kell visszaverni. A földbestyelni sép olyan áldáz a viaskodás. Ott dobovezeti a védelmet. Mikor már a bombák és tüzeskoszorúk poklán is áttört a törökhad, gerendákat hozat, fekteti a farra. A kis szünetet, amely így keletkezik, arra használja fel, hogy lórakabb, s az ókapúhoz nyargal, hogy lássa mennyire tudnak ott ellenállni. Majd ahogy a tömlöztbársya felől visszatér, látja, hogy ott szünet el az ostrom. Oda kiáltja a földbársára a tömlöztbársya népét. A bársya népének már amúgy is oda volt a figyelme. Valamennyi izgatottam, várta már, hogy forgathassa a fegyverét. A palánkra állva, farra hajolva, ágyúra ágaskodva nézték, mindulakodnak a szomszédbárstyán. Hát a dobó szavára szinte ugrávara hannak át a földbárstyához. Történik azonban, hogy a török a tömlöztbárstyának is megint nekiveti a létret. Először csak 2, 3, az után 10, 15. Hogyandan nem hó semmi tűz, se kő, megindulnak, meccsepten föl felé. Mikor az öregsukán a falon áltában visszafordul, már fel is lükkent egy sisekos töröknek a feje. Tjű az a pádat, rikoltja az öreg. Oda hirtelenkedik a kopiával, és annak a bunkos végét égnek kanyarítva csap lerá. A török tized magával hullal létráról. Ide ide, héj emberek! rikoltja sukán a másik létrának a népédde fölve. Pri békjános az első, aki mellélye futa modik, s az ágyumester csizmadia székét egy felépő zászlostöröknek a szeme közé vágja. A lentörködő várbelikatona segítségét fut. Két persz múlva ott terempető a pihent népett csapatával, és ott is száll a tüzes kalács, furkó, kő és bomba az ostromlókra. Dubonak is oda fordul a figyelme. Látja, hogy a nemzeti színű zászlót golyó töri nyelben. Állhozatja az állóserek zászlaját, adja nagy istvánnak. Akkor már hajnalodik. Nagy istván a hajnal piros világoszságában fut fel az ázlóval. Nincs rajta páncél, se sisak, mégis felhágabársa kiálló ormára, és keresi a vasfogót, ahhova az ázlót betűzni kellene. Ne tűzt ki, kiáltja Dubó. Elragathatnak. Abban a pillanatban nagy is van a szívéhez kap. Egyet fordul, és elvágódik a falon az ágyum ellett. Dubó elkapja maderként feléje szálló zászlót, és bakocsajnak adja. Darst fiam! A hajnali világoszságnál a bajkibástyánál is megkezdődik az ostron. Oda nyolcázzóval így keznek. A víborban kellő napfényen égő rubint gombá változtatja a boncsokok arany díszét. Már annyi szar megértek a nállabástyánál, hogy csak a janicsárság már részkedik újra. A hadak legvénebb és legpróbáltabb tigriséi. A fejüken sísak, az arcukonyakukan a céldrót vágyol, a mellükön karyukon vas, a lábukon könnyű szattyán csizma. Gergélyzolta jut vidészkedik mind a kettő. Egész éjet étenül kellett vírasztaniuk, s hallgatniuk mazdulatonul a másik bártya tüzel, és lármás nagy ostromát. De annál jobb ha világosodik. Valami 200 a szab vizelt ált ömlőkkel sorakozik a bártya elé. Mindegy, szorni kell a tüzelt mihez fejet ér. A törökot nem az ostromlód étrákkal kezdi. Amint a védők földjülem lettek a farra, egyszer ezerkéz mozdul meg alant, s a védőket kő és nyilzá porborítja el. Zoltait egy kő fejen találta. Szerencsé hogy rajta volt a sisak, csak az álladzójának a forgószögét tört el. Zoltaik káromkodik. Na megálljatok, kutyák, rikoltja az álladzót a törve. Ezért ma százorrot veragbe a tiétek közül. És nem is telt bele egy negyedóra, már fel felhangzott a kiáltása. Nese pogány a sisakomért. S egymásiknak? Nese, kostoló agárből. Egy nagy tehint bőrös tálgyamálkedett ki a török táborból, hogy csuda volt nézni. 50 a szab volt, csak a hordozója. A lájabep ért 200 janicsár. Gergely tüzes hordóért kiáltott, s meggyújtott a vasveszőre csavart olajos csepűt. Az óriás föld éltek nősbék a ként közeledett a falhoz. Ha bört le iszedik rólatságjával, mikor a feldjújtják fölére farra. És még kérdés, hogy meggyújt hagyják-e. Nem csak a bört csöpeget a víztől, hanem a fal is. A török okult. A nap kibukkant a keleti hegyek mögül, szenbesütött a sándor bártya védőivel. A nap is a töröknek segített. Amint az ostrom födéla bártya lejtő ére ért, Gergely nagyot kurjant. Hasra! A legények el nem tudják gondolni miért. A nagy puskarra pogárs megértette velük. A török azt eszeltek ki, hogy a nagy tártetejét puska csövekkel rakta körül. Organa-sip okként álltak a csövek a védők felé. Azt pillantotta meg Gergely. Talpra! Kijáltotta a sorlövés után. Hordót! Legurította a tüzes hordót. A török nem borolt már a feldre a hordó elől, ha nem vagy férre úrat, vagy átugratta, s törtetett tovább előre. Két hordót! Kijáltotta Gergely. A harmadikat maga igazította lökésre, és maga emelte a kanócot, hogy meggyújtsa. A két tüzes hordó megint utcált csöppört a lennyűsgősokasságban. A harmadikat egy vastagderekú janicár elfogta, és az útgödrébe lökte. Behányt a feld el. Mikor rátaposott a feldre, a hordó széd durránt, és az égbevetette a janicárt a feld el együtt, és a körül lálókból még valami húszenbert elcsapott. Ez már költette a feltörekvő hadat. De hátul hanzott a jaszolok iléri és szavul kiáltása, és a vizestöm nöksustorgása, amelyek a széthuló tüzet nagygőzzel voltották. Most csak követ rájuk, kiáltott a gergely. Meg akarta várni, még sűrűn lepikel az udat és a falakat. S az hallak üvöltés, mint 100.000 tigri sordítás, trombita hasagás és doppergés között előstört újra a had. A létrákerdeiek az eladett a falhoz. Egy janicár horgas végük ötelet dobott a farra, saját agent a fogaközés sorítva majom ügyeséggel mászta meg a kötelet. A fejére külhullott, s leültötte róla a sisakot. Kopaszfelye olyan volt, mint a sárga dinyabba forrót kardlálgásoktól. Mászott tovább. Gergely láncsát kapott, hogy lesz úrja. Mikor a török már csak egy őlnyire van gergelytől, fölemeli az arcát. Iszat volt ez az arc, a szájá pedig lihegő. Gergelyt, mint ha merbe csapták volna úgy megdöbbent. Ez az arc, ez gáborpap, az ő néhai mestere. Ugyanazok a szűrke szemek, ugyanaz a végkonybajusz, ugyanazok a kiálló szemáldok csontok. Te a gáborpap ötce vagy, kiált a törökre. Az értetlenül mereztira a szemét. Ússétek hagyon, kiáltja Gergely elfordulva. Már magyaró se tud. Alkonyatig tartott a nagy küzdelnő ostram. Akkor a török minden oldalon fáradtam vonult el a falakalól. A várkörül ezrével hevert a török haltást, és a török sebesült. A csontjaigban törött van aglók, ejvá, yeti szín, és mededállak kiáltozása nyöszörgése hallatszott minden felől. De vár is hallottakkal és sebesültekkel volt ele, és a falak és álványok belül is pirosak voltak a vértől. A vitézek fáradtan vágyattan horták össze a sebesülteket és hallottakat. A tisztek mosakodni mentek. Dubbo maga is olyan kormos volt, szakálla bajusz a pörzsölt, hogyha a kapitányi acés is akja nincs a fején, ember meg nem ismeri az orszályáról. És azon kormosan fogadta még a babágyumállatta jelentéseket. Nálam 65 halott van, és 78 nehéz sebesült. 5 mázsa puskapor fogyott el, jelentette meg Csei. 30 halott és 110 sebesült, puskapor 8 máza, jelentette Bornemisza Gergely. A törés javításán még az él kell dolgoztatunk. 3 mázsa puskapor 25 halott, ala miőtven sebesült, jelentette fügedi, és az arcára tett a kezét. Te is meg sebesült el, kérdezted Dubbo. Nem, felelte fügedi, hanem olyan fokfájás jött Rám, mint ha tüzeslendzsát forgatnának az arcomban. A jelentést mondók között Dubbo megpillantja varsányit is. Aki én derv is ruhában volt, és mint ha piros kötény volna előtte, véres a mellén, de a lába fejéig. Sányi, szó Dubbo a jelentéseket felbe szakítva, jel ide, sebesült vagy? Nem, felelte varsányi, a halottakat kellett hordanom lenn a törökök közt, mígben nem jut hattam. Hát mi újság? Szalka júran miért minden felé a vármegyéknek, meg a városoknak másodízben is. És nem jött még eddig senki? Jött innen onnan, felelte varsányi vontotott hangon, de összevárják egymást, hogy nekivák hasonnak a töröknek. Dubbo megértette, hogy szalka is ehonnan se kapott feleletet. Mit tudsz a törökről? Néhány napja lődörgök közöttük, hát tudom, hogy borzasztóan el vannak keseredve. Hangos abban, szólt fel a gyogó szemmel Dubbo, s a kém olyan hangosan is méltelte, hogy a körül állók is hallhatták. A török borzasztóan el van keseredve, az idő hidegnekik, élen viszerük nincsen. Magam láttam a tulajdon élő szememmel, amikor egy nógrádi ember összekér lisztet hozott egnap. Tálagban egy süvegekben horták szél. Még csak asszevárták, hogy tészta legyen belőle. Ették marokkal, úgy nyersen, ahogy a zsákokból kiszették. De mi volt az ennyi embernek? Kristof, szoldobból az apródnak, erednyem éjszárosokhoz, a legénységnek a legsebb marhákból vágjanak. Minden ember percsenyét egyék ma is, holnap is. És ismét a kémhez fordult. A janicsárok már tegnap erősen moroktak, folytattak én. Hangosan! A janicsárok moroktak, folytattak ki ált a valsányi. Azt mondták, hogy az isten a magyarokkal van. Meg azt is, hogy ők hozzá vannak szokva minden hadiszer számhoz, de pokolt őszöz nincsenek hozzá szokva. Ilyen tüzes csodákat, mint amilyenek ellenők harcolnak, még nem láttak. Dobbaj percig szótanul nézett magáli. Egy óra múlva, mondotta, légy a palot állött, vastmiklós fogadák is érni újra szarvas köig. Az utánsukán hozfordult. Az öregnek be volt pojázzó a fejjáorra úgy, hogy csak a szemüvege meg a bajus szalátszott ki az artából. Mindazan által keményre csegő hangon jelentette. A mai napon húsz más a puskaparunk fagyottál. Vége az 5-dik réz 18-dik fejezetének. Egritsillagok. 5-dik réz 19-dik fejezet. Ez a Libri Voxvel vétel közkincs, felolvassam a Lingert Diana. Egritsillagok. Ért a Gárdonyi Géza. Holt vagyatkozás, 19-dik fejezet. A felkelő nap újra a falon láthatta az egrivítézeket, de a vár körül még annyi volt a holtest, hogy a dervisek nem győzték ordani. Az ágyuk hallgattak. Maga az égi nap is diderekve kelt a hidegben, s a város a völgyekkel együttoronyi gérő ködbenült. A kör csak 8 óratájban osztottál. Akkor a nap, mint ha még egyszer visszakarnál varázsolni a tavaszt, derült kékékből ennyi hénsütött alá. A várbeliek is takarították a hallottaikat. A parasztok és az asszonyok se rogjákon, és az ókapudol szekéren horták őket össze. Bálin paptemetett. Márton papahalldoklókat láttál utolsó kenettál. A fölkelő nap világoságánál látni látett, hogy angyüle keznek a várfelé a távoli hegyekről a különféletőre gondárok. Látni láttát, hogy egybe vonják az összes hadinépet. Mi helyt valamennyien együtt lesznek, a teljes haderővel rohanyák meg a mindenfelől rommlott várat. A vitézek az él a hosszú harc után mélyé és hosszú álmot aludtak. Dobu angette őket, csak hogy a bárselyek körül kellett hániuk. A bárselyekon csupán egy-egy jövőr vigyázott. S a tisztek is halálhossz hasonló, mely ilyen alvásban pihentek az az éjszakán. Bor nem éssze még 8 órakor is úgy aludta békágyul alatt, hogy semmit rombitaszó, semmi a jövő menőkzája nem ébreztette fel. Egy pokrózba volt vele csavarodva, s hosszú, barna haja a dértől fehér lett. Megcsékendőt erített a fejére, és a maga köpennyét takart a reáll. Doboz öblös ágyukat és a mozsarakat apróvászeggelt öltöttemeg. A romlások elé néha kővel megrakott kocsikat vanatott, másút hordóval, gerendával, bőrrel, és másfél évvel tömetett. A falakpárkányát a kőmívesek egyes helyeken lefarakták, hogy az ostromlétrák könnyennek kapcsolódjanak. A falak tetejét meghorták külvál. A konyháról minden üsdöt és kondért kihortak, és megtöltötték vízzel. A bársgyer az üsdökmellé minden szurkat kihortak, ami csak a várban található volt. A palaután volt ónt csatornát, darabokva tördelten osztották szél az ágyukhoz. A mézsárosoknak délre ökrött kellett sütni ők nyárson. A kenyeret kihorták a piacra, a hova várakozók és pihenők szoktak gyülni. Összerakták halmakba. Mihály a cipós deák nem bánta már, akár ki akár mennyit falatoz belőle. Szép barna dolmányba, sárva csízmába öltözve jelent meg a piacanass időknél, sok annyit érzett be a papirosába, oktober 14-e 700 cipó. Ez alatt pedig gyültön gyült a török. A helyekről és donbókról tarka népáradat elezkedett lefelé. Tíz óra a várpiesztrombitása összehívót folyt. A vár népe egybe gyülekezett. Csupa bekötött fejű, bekötött kező ember. Ha egyéb nem egy új egyok kezembe volt kötve, de hát aki mozogni tud, a falom fog mozogni. A piac közepén templam is a jemzászlóklok loboktak. Egyik emmárja képe, másikonszentist van király, a harmadikonszentiános. Kopott, pakózászlók. A bártya váltépített várbeli templomból valók. A papok egy aztabból hevennészet tuláltán álltak. Viola színű miserúha volt rajtuk, az aztalon szentség tartó. A várbeliek tudták már, hogy miser lesz. Kellett van az előbbi ostrom a kelőtt is. De donbó nem engedte, hogy a hallottak szentségét emlegeség. Csak próbálkozások ezek, szoktam mondani. Mikor a teljes ostromra kerülne a sor, itt lesz a királyhada. De most már nyilván való, hogy itt a vég. Mindenki kimostva, ki kell félkedve, a lekszebrukájában ment az isten tiszteletre. A tisztek a virágok minden színében, piros csizmássan, sarkantyusan. A bajuszú kipödörve, a sísakjukontól. Megcsejntesthes simuló, uja célingra gyogott. Az oldalán két kart, az egyik a kígyós kart, amely el csak ünnepen szokott járni. Bornemisza Gergely hegyes a célsisakban jelent meg. A sísak ellenző én háromfehér darútól. Ezüst madár láttartotta azt a háromtóllat. A mellén is van. A kárjaim piros bördolmány. A kezén sejjem kezdtjük, amely kívül a proacillánce meg kell van borítva. A nyakán aranyhímzetű, kihajtott gallér. Zolta-i nem is állta meg meg édzésnél kül. De vőlegényes a gallérod. A feleségem munkája, feláltakom olyan Gergely. Nem is a török tiszteletére vettem fel, hanem a haláléra. Zolta-in is hárci bördolmány volt, és két karda zoldalán. Sísakjának nem volt rostéja, hanem egy acérúda cskanyult le belőle az orra hegyéig. Körös körül drótfát jól hult a nyakára. Valamiszt pár hitisztély lehetett az asisak. A várbelikótya vetjén vette, mikor az első kihűtésük volt. Fügedi talpigosban jelent meg. A szemez a varos volt, fokfajásról panaszkodott. Annál jobban ütöd a törököt, vigasztalt az oltai. Jó halvités ilyenkor mérges. Mérges vagyok én enélkül is, morokta fügedi. Petőn csak sísak volt, és szarvas bördolmány. Lóhát tanült, mert még mindig nem bírt járni. Az egybegyültek hátom mögéjállott, és onnan intett a kardjával üdvezlést a fő tisztetnek. A többi is a legjobb ruháiba öltözött. Nem a misére öltöztek, mert még akkor nem is tudták valamennyien, hogy mire lesz. Csak éppen mindenki éreztel, hogy ez a nap az utolsó. S a halál akármilyen csúnyára festik is, nagy tiszteleti úr. Aki neknek nem volt más ruhája, csak a minden napos, az is kipödörte, kiviaszkoszt a legalább a bajuszát. Mácsak dobó hiányzott. Rajogó pancélőt özelben lépkedett elő. A fején aranyos sísak. A sísak csúcsán hosszutol. Az oldalán széles, ég köveskard. A kezén félig lemezes, félig ezűs lánce megból alkatott vaskeztjű. A kezében aranyazat végű, vörösvársoly marculatuláncsa. A két apród mögötte hasonlóképpen talpig vasban. Az oldaluk arra vitkard. A hajjuk a sísakból ki hullámozó amlott a válukra. Dobó megált az oldál előtt, és levetette a sísakját. Hogy a két pap nem tudod beszélni, megcsai szólotta népnek. Testvéreim, mondotta a sísakját a karriára véve. A tegnepi ostra mután látjuk, hogy a török minden hadát összevonyja. A mai nap a minden ellenséges erősze próbálkozik a mi erőnkel. Ne hol az isten van, az ő akarat ellen hiába török ára világ minden pogánya is. A szentségben, amit itt látunk, tudjuk, hogy az élőjézus van jelen. Velünk van, borújunk le, és imátkozzunk. S a vár népe egyszerre leterdált. Megcsai a pap helyet elkezdte az imátságot. Miattjánk, isten. Halkan rebakték, mondatonkint. Mikor az elment is elmondták, hosszú, ünnepi csöntámat. Mártom pap megcsai ez hajolt, és elmondta neki mit szóljon tovább. Megcsai fölkelt, és szólt ismét. Istennek ez a két hű szolgálja most azért emeli fel a szentséget, hogy minjájunknak teljes bümbocsánatot adjon. Az óra szorosabb, hogy sem meggyónunk lehetne. Ilyen órában az egy ház megadja a feloldozást gyónásnélkül is. Csak magatokban bárnyátok bűnneiteket, és újra leterdelt. A ministre Lófiú csengetett. Bálinpap fölemelte a szentséget. A néple hajolt arccal hallgatta, amint az akpap a feloldozás szavaitre begi. Mikor újra fölemelték az arcukat, a szentség már visszavalt évvel az asztalra, és a papa két kezét áldása, ki terjesztve, könnyes szemmel, a szulatonul nézett a tisztalék magasába. A szertartás végeztével dobbó föltette újra a si sakját. Fölállott egy kőre, és szólott. Isten után nekem van szavam hozzátok. Ezzel ottharmiszt négy nappal megesküttünk, hogy a várat nem adjuk. Eskünket megállottuk. Úgy decolta vár eddig az ostrommal, mint enger biharával a tengerben álló kőszikla. Most az utolsó próba következik. Az istent hívtuk segítségül. Bűntelen lélekkel halára készen kell küzdenünk a várnak és hazánknak megmaradásaért. Példáltal az a küzdelem, amely el eddig megtartottuk a várat, és példáltal az a gyalázat, amelyit a törököt eddig is érte. Bizom a fegyverünkben, bizom a lelkünk erejében, bizom szűzmáriában, aki Magyarország patrónája, bizom szentistván királyban, akinek a lelke vele van mindig a magyar nemzettel, és legjobban bizom magában az istemben. Induljunk testvéreim. Megpedült a dob, és megharsant a trombita. A vítézek a célos erőve ragadták fel a lángzsáikat, és csoportokban oszlottak széjjel. Doboló hátra ült, két a prógya szintén lovon követte. Doboló fenn körülnézett minden felé. Látta, hogy a töröklovak nagy csoportokban katonák nyelküllegálnek az egridombokon. Körös körül mozgó lángzsa erdő. A török tengerként az enli körül a várat. S látni letett a királyszégedombon a két pasát is. Alipasa rengeteg sárgadínya formályot urbánban, Sápatvénasszonyartc. A másik pasan nagy, összakáló óriás. Kék sajám kaptam van mind a kettőn, de ali éj világosabb. Az övigbetűzött vegyverek gyémántja a fehérszikrálkatvet minden mozdulatuknál. A bégek pompáslovakon őre vezették a hadakat. Az agánk maga jassaulak ültek még lovon. A többi mindjalog. Nagy, ha dizászlók felött, föltönő volt a nagy fekete lobogó. Azt még nem letták a várbeliek. Csak a tisztek értették, mit jelent az a fekete lobogó. Nincs kegyelem. Halál fia minden teremtett lélek a várban. Déltájban megdördültek a török ágyuk, és megharsant a két török táborizenek ar. A levegő megtelt füstál. A vár megreszketett az alakúak bárkiáltástól. Arra meggyűtották bent is a tüzeket. A parasztokat, asszonyokat és egyébben menekült népet dobbó mindazüstök és falatmállé rendelt-e. De még a betegek is kíván szoroktak. Aki csak megbiet a lábán állni, az is állhajta a fekvő helyét, hogy hágyábbet nem tud segíteni, rendelkező kiáltást, vagy hívást kiáltson tovább. Volt olyan, akinek mind a két kárja fel volt kötve, és mégis előbb allagott. Odált egy tűzrakáshoz, hogy a lábával tologass azüstől a időnkint a fadarabokat. A bálső házakban nem marad senki, csak a gyermekek meg a palotában a két asszony. Balogni, szegény balogni, a fiat vitézi iskolába adta, nem mertek érni dobbót, hogy ne szolgáltasson vele az ostromban. Gyöngemék a gyerek, hogy el meg a pogányfennabadak fegyver előtt. De azért soha egy vonása nem árult el, hogy fiati a gyermeket. Dobbó vasakarata, még az ő aggodálmát is lekapcsolta. Nem mert lélegezni, ha dobbó ránézet. Úgy volt, mint a katonák. Dobbó szavára, GPS-engedelmesélyel mozdult minden. Az emberek elvesztették az akaratukat. Az ő akarat eszált meg mindenkit. Szavase kellett, csak intése, és az emberek tagjai a szerint mozdultak. Millett volna a várból, ha dobbónak csak egy hajaszála és félelem törrezdül? Hóvatosságra intet mindenkit. Páncelt, vértelt, sísakot öltetett mindenkivel, de minkor a halán megjelent a falon, személyválogatás nélkül vezette ellen a vár népet. Senkise becsesebb a hazánál. A szegényasszajnak az ostram napja így ötrámesek voltak. Reszketett minden reggel, mikor a fiat dobó mellé csatlakozott. Agodalan maleste minden órában, hogy nem ériegojó. Mi csoda öröm volt neki? Valahány szó Krisztófaprót válváltotta a szolgálatban, s a fia fáradtan és busskaportól szenjesen lépett a palotába. Mindig tárt karokkal és csókkal fogatta. Mint ha távolútból tért volna haza, most adta, füröztötte. Sajmas, hosszú haját vésültek e félte. S eléadott minden jót, ami csak a konyhánt alálkozott. Ki halt meg? Kisebesült meg a tisztek közül. Ez volt mindig a két a szanyálső kérdése. A fiú nem tudta, hogy éva kicsoda. Azt gondolta valami egri úrászony, mint a többi, s hogy az annyi a palotába vett a segítségnek. Hát csak elmondta a hireket. A hirek mindig a halottak felsarollásával kezdőttek, és gergelybácsid dicséretével végzőttek. Hogy az a gergelybácsi miket ki nem talál? Tele volt elelke gergelybácsinnak a csodálatával. Elmondta, hogyan, hány török kell láttak üzdelenben, és mit csodafortélyokkal várt le külön minden törököt. Éva visszafolytott lélekzettel, sáklattan és büszkén, de mindig könyve lábadó szemmel hallgatta. Csak akkor mos édott el, mikor a fiúda ért az elbeszélésben, hogy a török nem bírt az alacsodálatos gergelybácsival. A két azt, hogy az ostromok vihára alatt sírva, remegvált az ablaknál. Egy kis nyiláson nem láthatak egyebbet, csak az ide odafutkosó népét, a füstöt, a felfelpirosró tüzet, aztán, amint a borbéok kihordják a sebkötő gyolcsot, és halombarakják, és kihordják a vizestállakat, megtöltik tiszta vízzel. Aztán egyszer csak hozzák a sebesülteket egyenkint, egyre sűrűbben és véresebben. És akkor minden figyelműk a sebesültekre fordult. Jaj, ismét hoztak valakit, nem balázs, nem gergely, hálaistennek. Ismét hoznak, de hát ha már nem hozzák egyiket se, mert a temetőgöldörhöz vitték. És még csak azt sem mondhatják, isten veled. És évának az abb fél nyomorék kapja is itt van, sokszor látjött végig baktatni a palota útján, a vállán akkora így, mint ő maga. Ez rája hol őres, hol tele van nyillal. Úgy szeretne ki kiáltani. Apán, édes apán, vigyázzon magára, jól kegyelmed. Mikor az ágyjuk ezen a napon megdördültek, a két a szanyi könnyezve borult egymás nyakába. Imátkozzunk húgom, imátkozzunk néném, s letérdeltek, arcsala földre borultak, imátkoztak. S velük együtt imátkozott a távolban, szanaszétvási Magyarország minden védékén rossz, hogy minden nap, minden élj el. És kicsin gyermekik ezek kapcsolódtak össze a távol menedékein. Imátkoztak az ártatlanak édes apáért, aki egérben van. Jóisten, tals meg az élet édes apának, hozz vissza nekünk édes apát. Pokoli dörgésdű börgés, ágyi dúhanások, trombita harsogás, jézus kiáltazások, alla hordítás. Befelé teljengő, nehéz füst felhők. Már hozzák az elsősebesülteket. Vértől feketes a rogén hozzák az elsőt. Fiatal, sápatkatona. A lábat érben van ellőve. A borbíok nagyjából bekötik. Minek vesződnének vele, csak egy-két órai reménységnek kötik be a lábát, aztán úgy is elvérzik. S hozzák a másodikat, harmadikat és nagyediket. Az egyiknek az egész arca egy véres roncs. A két szeme hiányzik. Fogai kilátszanak az arcából. A másiknak a nyakában nyilvessző áll. Azt kell kimetszeni. A harmadika jobb oldalára tapasztja a kezét. Csupa vére keze. Ujjjain átvastak zsinórókban búgyog a vére. Leül a földre és vár hangtalanul, míg nem a szemére ráhomáizik a halál. Dobbó száguldó paripán dobog le a palot előtt. Nyomában messzel maradva futkristófapród. Hol a másik? kérdí az anya szemvedő tekintete. Kondorvástja felé. Bizonyos a nűzenetet vissz. Hála is tennek. És jaj! Már annyi a sebesült, hogy mind a 13 borbénag dolgotad. Már három török zászót is hoztak a sebesültekkel. A török kiált az els egyreűből több. A puskapor füstt jelhomályosítja a keletés és a kibástyák körületét és rászáll a palotára is. Mint mikor ralsűrű a köttélen, hogy három lépésnyire nem lehet benne látni. Irgalom istene. Foázkodik balogni. Mi lesz felünk ha a törökbe tör? Akkor én meghallok, fele lév a sápattabban. És bemegy a fegyver szobába. Kardott hoz ki onnan, dobónak a hétköznapi kardját. Tesszi elgondolkodó arc el az asztalra. A nyitott ablakon át behalacik a sebesülteknyös örgése és jajgatása. Jaj, a szemem, a szemem! sírja az egyik. Soha nem látom többé isten szép világet. Koldus vagyok. nyögja másik. Mind a két kezem levágták. A borbéok körül már annyi a sebesült, hogy nem győzik katozni. Balogni egész testében remeg. Kik kell mennünk? Mondj egy ötlöldő arcsal. Segítenünk el a borbéoknak. Én is kimennyek-e? Én is kimegyek. Érzem, hogy a sebesültek ápolását sebecsület szó, separancs nem tilthagyja meg. A füstölt szél söbri el. Balogni felnyitja az ajtót, s a távolban ézett önlözbástja felé. Dobbót látja ott egy füstfelhőben, amint iszonyú kardvágást, mera fara fellépőt örök fejére, és amint a holtát visszalakí. Balázsa prodottál megött el erreztet rostélyú acelsisagban. Az urának a láncsajját, buzogányát, és egy másik kardját tartja a hónalat. A nap kikisüt a felhőből és füstből. Az idő borzongató őszihüves volna, hely de kánikula mégis a küzdőknek. Balázsa a kicsatoljás is akját, s odaveti baláznak. Azután zsepkendő trántelő az övéből, s megtörlézzat homlokát. Küzd tovább hajadom fővel. Balázsa prodott nem tudja, hova fogni az aranyos is akot, a maga fejére teszi. Füst borítja el őket. Szállj el, füst! Szállj el! A füst kamolyag, mint a hallaná az anya szívének kiáltását, eritkul. Balázsál, amilyen hátrébb, leiebb, de úgy se hallaná meg a fiúában a pokoli tombolásban. S amint felemélja a kezét, hogy a fiának incsen, a fiúá lejti dobó fegyvereit, s bágyat mozdulattal a nyakához nyúl. Ugyan akkor megtántorodik, egyet fordul. Fejéről az aranyos isak lehul, és álgurul. A fiúá hangyattik a nélkül, hogy a kezét tartózásra mozdíten elfölt felé. Az anya velőtrázó sikaltással őti el az ajtót, oda felöleli a fiát, jajgatja, ráborul, ölelgeti, nevét kiált ozza. Doborájuk pillant, s felveszi az elgurul cisakot. Két katonánakint, s a fiúra mutat. A két katona felfogja a fiút, egyik vállon a másik térben, és beviszik a palotába, az anya szobájába. A fiú fekszik véresnyakkal, mint a meglőt kalamp, élettelenül. Ú, nincs már nekem fiam, sikongi az őszözvegyasszony. Talán csak elájult, vélje az egyik katona, s lecsatolja az aprótvejéről a rostélyosisakat, málvértet, és egyéb vasakat. A fiú nyakán azomban nagy lőcsett átong, nem is a nyakán, hanem a delekán ment be a golyó, a nyakán csak kiött. Az őszvegyar celtorzol a fájdalomtól, szeme vérbeborul. Felkapja az asztalon heverőkardot, amelyet az imént éva hozzod ki a szobából, íróhan vel az emberzivatárba felatömlözbást gyára. Forgolódikot már több basszony is. Lent főzik a vizet, a szúrkot, az olmot, hordják szaporán, amelyik forr, adják a katonáknak. Hideg vizet is hozzatok, inni valót, kiáltják a katonák, mikor egy-egy kis szünet támad az ostromban. A pincéhez asszonyok, kiált le dobó, csapra minden hordót, hordjátok kupákban a katonáknak. Az asszonyok egy része, amelyik a kiáltást meghallotta, lobogó szoknyával fut a borért. Imredelkot jár fegyveresen felés alá pincelőtt. Hogy a sokasszonya daróhan beletessz így a kulcsot a pincelajtóba. – A tiszteknek ugye? kérdezik a csisnét. – Mindenkinek de akuram, mindenkinek, a kapitányur mondta. Imredelk belöké a pincelajtót. – Hátul a java? kiáltja. S láresztja a sisekrostét és a kardját kirántja. A török egyre nagyobb és nagyobb sokasságban törfel a bártyán. Már fel is ugrának. Gyilkos pirokra kellnek a vitézekkel. Maga dobó is csorkom, markol egyet, egy óriást, akinek csak a csontja van egy mázsa. Próbálja visszalökni. A török megveti a lábát. Egy percig mind a kettő meret szemmelliheg. A kordobó összeszedi az erejét és egy csavarintással berántja. Leveti az álmánymagasábbal a zúdvárra. A töröknek leesett a csisakja, és ő maga a kövek közéhúppan. De megint feltálpászkodik, s visszafordítja a fejét, hogy jön neki a társai. Akkor éroda balogné. Vércsesikoltással súhintja meg a kardjáta levegőben, és a török feje elválik a nyakától iszonyú csapása alatt. A többi a szanyisven forogmára bártyán. A katonák a viaskodásban nem veszik már át az égő szurkat, a követ az olmat, hát felfordják ők maguk, és a füstben, a porban, a lángban, leleszúdítják a felkapaszkodótörökre. Hullahalott és szaparodik az élő. Egy egy kőhengerítés, szurok és holomöntés össvényt tisztít az ellepet falon, de a holtak halmat csak a pihendandárok feljutását könnyíti meg. Az élők elkapják a visszahullóhalottól a boncsokokat, és a Lófarkas Zászló újraottán szaladét rán. Allak! Allak! Győzünk! Már győzünk! Dobbó csodálkozom pillantam ellette viaskodó balognéra, de nincs ideje szólni. Ő maga is küzd. Radigopán céljáról válától sarkáig csurag a vér. Az asszony csapás csapás után osztafelnyom a kodótörökre, még végre láncsa szúrás csalája, és elhanyattik le a bártyáról az álványra. Nincs már a kijelráncsa. A küzdelem a faltete ére csap, a holtakra rágázoltak az élők. Dobbó egy kijálló romraugrik, és lennéz. Már az agák is a faltovében vannak. Velibége egy nagy, börös bársony lobogót hozló háton. A török harcosok a lobogó láttára új völtésben törnek ki. Allag segít, a diadal perce it van. A lobogó az alipas a győzelmi lobogója. Harmincvár és várkastej ormán hirdette már az a nanyáron az a lobogó a török erőddiadalát. Soha nem értem ás, csak a dicsőség sugara. Velibége a földvást jáhozható a lobogóval. Ott legfáradtabbnak látszik a védelem, a harcolnak. Dobó mepillántja az arany torragyogó betűs széles ünnepi zászlót, petőhözizen és ő maga a földvást járafút. Ember ember ellen küzdott. Meg meglennik egy zászlós alak meg visszatűnik a mélybe. A harcosok a felszállópar és füstvágyolába burkaltan viaskodnak. A szurakkaszaruk és tüzes kalácsok üstökös csillagokként röbbködnek a füstválhög között. Jézus segíts, sikaltj egy asszony. Dobó abban a pillanatban éroda, amint egy felhágótörök szörmátjásba a maklári molnárba meríti markolatiga gyatagányát. Rájta, rájta! Dördül meg Dobó hangja a bártyán. A katonákat a hangra új erőszálya meg. A faratolakodókat bűnnek soha fel nem róható, magyaros káromkodások közöttől döklik vissza. Dobó a molnárgyőkosának fordul. Látja, hogy a török talpik derbendi a célba van öltözve. Az olyanról esiklik akart. Elhatározással vetti magát rejá és nyomj el a megölt molnára. De a török válass, izmos ember. Levett négyek szikdobót. Tehetetlen dühében a vasatharapjelet Dobó kárjáról, aztán hirtelen a földre csap és arszalfordul fölfelé. De ez a halála. Dobó megtalálja a mesztelen nyakat és bele szorítja a lelket írgalmatlanul. Még felsememelkedett, egy magasból lehuló török láncsa csattan a lábába és végig hasítja a megállalábbik rájában. Dobó fájdalmában felordít, mint az oroszlán. A térdére rogyva kap a lábához és szemét a kinkönnyelyi vizesítik meg. Uram, mondja rémülten Kristófapród, megsérült. Dobó nem felál, kirántja a láncsat a lábából és állveti. Egy percig összeszorítottak a lelál és szívja fogált, míg a kínelső mérge szétmúlik. Azután egyet rúg, próbálja, hogy áltörötte a lába. Nem töröttál, csak vérzik. Ahogy a fájás kiszállott belőle, ismét fáragadj a kardját és rááveti magát tigrisként a résen benyomakodó törökre. Jajjannak, aki most eléje kerül. Míg ott már csak nem foggal is marják egymást, alig tízolnyire onnan a másik rés nél is megsereglik az ellenséges hadd. A résgerendályi beszakadnak a százak nyomásátol és a török győzelmi ordítással ron be a nélkül, hogy falat mászni a kellene. Egyik a másik attól jatasz ítja. Fegyver a jobb kézben, a balban boncsok. Az előjöttek a bástjárókranak a boncsokkal. A később jövők az álványok alatt várakozó sebessülteket és a szanyokat rohanyák meg. Közben az egyik, vasazott lábával oda rugja a tüzet és a tűzben égű fahasábokat az álványos szlopához. A tűz magas lágnyelvekkel kezdinyaldosni az oszlopot. A sebessültekkel csak könnyen boldogulnak, de az az, hogy nép dühösikoltással ragadja fel az üsdöket és a kondérokat. A vastagderekú kocsisgáspárné úgylacsántja forró vízzel szembe az egyik nagy szakálló agát, hogy amint a zaga a szakállához kap, ott marad a díszes szakáll a markában. Egy másik a szony a másik tűzrakásnál lángaló hasább pátragat fel és azzal üti arzba a törököt úgy, hogy a faszikrájét csillagokként csapnak szélj el. Így az, hogy már fegyverrel szállszembe a pogányokkal. Ússétek! Ússétek! Bömbel a felnémeti kovács. Odaráhan a pörőével az asszonyok közé. Három pogányhadakozikot egymásnak vetett háttal. Az egyiket úgy csújtja fejbe, hogy a töröknek orrán fülénfredsen ki az agya veleje. A másik török kezében megvíll a nagyatagán és markolatik merull a kovács hasába. Velem jössz a más filágra kutya, orítja a kovács. És még egyszer megblódítja a feje fölött a félmájás pöröjét, és csak az után ül le a földre, és teszi a tenyerét a hasára. Mikor már látja, hogy az elvenfele az iszonyú csapástól pogácsávállapított sísakkal arcradölde a holtak közé. Az asszonyok már akkor, mint váragadták a heverül fegyvereket, és áldázt gyűhösen vércsövi sóngással viáskodnak a törökkel. A kendőjük leesett, a hajuk kibomlott. Szoknyájuk ide oda csavarodik a küzdelemben. De ők nem gondolnak, így már asszony voltukra, rikoltozvásnak a töröknek. Kardjuk nem fog fel semmi csapást, ami rájuk hul az az övék, de amit őkadnak, az meg a töröké. Éljenek az asszonyok, hangzik magad tüppetők kiáltása, és hogy megpíllantja az álvántnyaldosó tüzet, vöderhöz kap, és végigönti az aszlopon. A főhad nagy pihen csapatot hazadt, maga is kardott viloktatva úrik egy maska ként felszökkenő leteríti a gerendák közé. A katonály ezelat pojvaként szórják szét a betolakodott törököt, sőt még a jukon is kirantanak. Dobbál farat érdelve, ziháló mellel és meretszámmel néz alá, mik karjáról és zakáláról csöpög a vér. A neki bőszült eggyiák egyre többen rontanak ki a résen a várból, és ott verik már a törököt a holtak között, a básti alatt. Vissza, kiáltja dobbó a torka minden erejéből. De a harci zivatarban nem haják azok a maguk szavátsa. Egy tót látszol nem ő közvítézme pillantya piros bársanylobogós béget, neki ugrik. A kezében mordály van, a végmel ére süti. Egy kapása lobogóhoz. A másik mozdulata, vagy az üres mordályt, egy török szeme közé vágja. A szem visszófgrik az zsákmányal, míg vele kiutott öttársát összebagdalják a janicsárok. Dobbó csak azt látja, hogy veli bék lefordul a lóról, és hogy a basa győzelmizászlóját magyar ragatta el. Helyek mudat a pihen csapatnak. Valkariának véresrondjai negyet csavar, s le a réshez rohan. Petőtt álmárgyalog, s a réselatálló mozsárágyu hazem el egy lángoló fahasábot. A lobogó után tolduló janicsárokat, ez a lövés rúgja vissza. Tölts, kiágyhadobó az egyik katonának. Négyen itt maradjatok. Követ, gerendát ide ha van idő. S a tüzes fárgeteg újult erővel tombol tovább a bártyán. Vége az 5. rész 19. fejezetének. Egrít csillagok. 5. rész 20. fejezet. Ez a Librivox válvétel közkincs. Felolvassa Majlinger Diana. Egrít csillagok. Írt a Gárdonyi Géza. Holt fogyatkozás, 20. fejezet. Éva magára maradta halottal. Egy percig megkövülten meretre el, azután megozdult. A fejére föltette a sísakot, a derekára a páncelt, a karjára a karvértet. A fiú akkor volt mint ő. Belöltözett a ruhájába. A fiú kardját rövidelte. Vement a dobó szobájába, és lemelt a farról egy egyenes, hosszú alasz tört. Ráöltött a markolat szíját a csuklójára. A hüveit othagyta. Kitódult az ajtó na mesztelen törrel. Futásnak. Maga se tudta hova. Mi tudott, hogy az úrazoltaival együtt a külsővárat védelmezi. De hogy a palotától merre kell a külsővárba menni, azt nem tudta. A nap már lesz állóban volt akkor, de a körös körülg a molygó füstön át az is csak olyan volt, mint egy tüzes ágyúgojó, amely figvenmaradt a levegőben. A vártérképéről emlékezett, hogy a külsővár keletről sarló alakjában vanul a teklősbék amellett. A nap jobb kész nyúkszik, annak tehet barra kell lennie. A szors, füstös, várbeli katona csörömpölt vele szemben futva jöttek. Elől egy tízedes. A katonák jobb karja és jobb oldala fekette a vértől. A válukkal láncsát tartottak, a tömlőzbástya felé rohantak. Aztán egy tántorgó katona. Az arcá volt csurgott a vér. Bizonyosan a borbéokhoz akart menni. Még egy pár bizonytalan lépés, aztán elterült a földön. Éva pirvenatik tétovázzat, hogy nálmálj el fel. De egy második és harmadik halott vagy álljult is hevertottam. Az a harmadik az egribíró nagyobbik fia volt. Az ablakból ismerte. A mellében nyilvessző állott. Asszonyok futnak lihegve a pince felől. A fejükön fakupák, a kezükben sajtár vagy füles vazék. Azok is kelet felé tartottak. Éva hozzájuk csatlakozott. Ahogy ez is csalok málet elfutnak, egy kis lefelé lejtős alagudban tünnek el. Az alagudban két lámpáség. Az a sötét kapu. Azt köti ezt a külső várkarét a felső fallal. Mikor az anát értek, a porban és füstvendű börgő pokolba jutottak. Ahol tepszan az éthevertek lenne a földön, fenn a lépcsön, az álványokon. Az egyikben éve megismeri bálint papot. Hanyat fekszik a pap. A sísak nincs a fején. Nagy fehér szakálla a pirosa vértől. A kezében most is ott a kargya. Éva egy buzogányt kap fel a földről és fárrohan a lépcsön. A viadal szinte birokkal dűbörög már. A katonák a falon elvataszigelják vissza a törököt. Egy asszony égő gerenda végét soitlál magasból. Egymásség tüzes furkot lóbál meg és csapja a töröknyak a közé. Káromkodás, jézus kiáltás, allahüvöltés, lábakdobogása, zuhogás, csattogás minden felé. A bárscián két ágyú dördül el egymás után. Elővésre oda pillant. Az urát látja, amit a füstölgő kanócot tartja, s lefelé merezti a szemét, hogy elővésinnek a hordását nézzel. Öt vagy hat párkányon maradt törököt levárnak, az után egy peszni szünet következik. A katonák valamennyien hátra fordulnak és torkuk szakattából kiáltozzák. Vizet, vizet! Egy sísakors vénk katona éppen éva mellett kiált a fáomladéket kiálló kövérel. Az arszán harmadként gyöngyözik a felsverejték. A szeme alig látszik ki a vérből. Éva megismeri az apját. Elkapja a kupát az egyik asszonytól és oda nyújtja neki. Tartja, segít neki. Az öreg issz a mohon. Pirosa grió borban abban, nem víz. Az öreg nagyjött húz belőle. A bajuszáról csurog a bor, mikor elveszi a szájátol és után a szakad egyet a lillegzete. Éva látja, hogy a jobkez el ángol az öregnek. Nem csoda, kb. van csuklóig. Bizonyosan a szurkorszám a kapot belé. Az öreg nem is látta. Éva ládobja a kupát és buzogént és az öreg kárjához kap. Tudja, hogy holan felcsatorval fakéz. Gyorsulja lódja fel a csatot és a fakéz repül a török közé. Az öreg pedig fogja a kárgyát és a bársi enki haja a vasult újra balkézzel egy rész oldakat kivertnát bajzsra. Éva tovább rohan az ura felé. Ittott egy halottat kell át ugrania. Ittott egy égő csóva repül el a szemállott. Ittott egy golyó csattan előtte meg ötte a falba. A vitézek az embá mindisztnak. Csak vizet kérnek és az is nektár lett volna nekik. A bor, mint ha isteni erőt innának magukba. A lentkavaróva kiáltozó törökök zajába a belerecsög az oldai kiáltása. Most gyertek kutyák, ha dűzenek ma, ha mednek a paradicsomba. Srály perc hulva, csak ennyi. Jó éjszakát. A török, akinek ezt szólt, bizonyosan álfeleitetnek kiviztak a szenni. Iléri, iléri! Hangzik a jaszolok üvöltésre szakadatlanul. Győztünk, győztünk! És új sokaság, új létrek, új palzsok nyűzögnek a holtak dombján. Allak, allak! Éva megtalálja végre gergelyt, amint egy puska porral töltött hordócsvágyjújt meg, s vettet le a magasból. Azután a sísakért a földre csapja. Ugrik egyasszonyelé. A kupát elragadja tőle, és iszik olymóhon, hogy két oldalt két felélocsog a száján a pirosból. Éva a maga borát egy másik katonának nyújtja. Ott is hagyja a kezében. A sísakért fordul, darmint lehajlik érte, szurakfűs csapa szemébe. Mikor a kikönnyezi, gergelyt nem látja sehol. A hagyjobra barra néz, körülött a katonák értelen legugolnak. Lent a tüfencségsort üzedördült el, alig tízölnyire a faltól. Éva sísakért megcsaptaig a jó, megisrepesztette. Éva megtántorodott, spercekig tartott még újra erőhöztért. Lent pokolizene hasogás, sdabogdúhagása, berregése, trombitákviogása. Egy hosszúnyakú jassaúl éles torokkal üvölti a falalat. Jájuhá, magyarúl, ide! A hat kevert már odalen. A janicserok helyére a börsapkás a szabokat, és pirosapkás a kincsiket hajtották. Egy fehéruhás derv is, aki azonban sísakot visel a tevesször süveghelyet, lobogót ragad a kezébe, és illéri-illéri völtéssel indul közöttük, tízöregyen és csartól környezve a falak ellen. A derv iseket nem szokták lőnni amiaink, de ahogy a nagsisak volt a fején és karda kezében lőttek reá. Magára van ta éva figyelmét is. Széltámat. Elfújta a füstöt, slobogtotta a három gombos poncsokot a derv is kezében. Amint a várfelé fordult, éva látta, hogy a derv is félszemebe van kötve. Jumorjak. Sikaltott a tigry is haraggal. S a buzogányát sárga villámként rakvitette le a magasból. A buzogán túrepült a derv is fején, és mellent alált egy jani csert. A derv is meghalotta a sikoltást és felpílantott. Ugyanekkor a bástjáról újra beledördolt az ágyúl katonaságba, a derv is a csaportjával lángsúgár és füstparította el. Mikor a füst eloszott az árokból, a derv is nek nyama se voltott. De azért a falak megteltek a fölfelé rugaszkodók csapataival. Már nem csak léterány jönnek. Egy fehér sapkársányi csert megindulcsak úgy létre a nélkül a várfal kiálló kövein fölfelé. Kőről, kőre. A kezem mindenütt találka paszkodót, a lába mindenütt rést a hova bedúghatja. Elköszt megéppen könnyű fölfelé jutnia. Követi a másik, harmadik, tíz, húsz, százvállalkozó. Mint a bodobás bogarakta vasszal, mikor ellepik a falak napos oldalát. S végig hozzat a várkőrső falán kapaszkodnak másnak fölfelé. Egyik másik kötél léterát is vissz. Megkapcsolja egy alkalmas kőbe és az alantálók azonnal megindulnak rajta. Gyergei a bástjáról aromlásra fut. Hajadom fővel van. A kezében a sza, az arca a puskaportol fekete. Sukán, ordítja egy vértőllepet kopjával küzdőnek. Van nem ég szur a kapincében. A hangi a rekettes, az öregnek csak nem a füléhez hajol a kérdéssel. Nincs, feleli sukán. Egy hordó gyanta vanot még. Hozzása tüstént a perénnyi ágyúhoz. Az öregmállát ott küzdim redeák. Letezi a kopját és elrohan. Vitézek, kiátsa gergei. Szedjük össze az erőnket. Tulnan visszhangként csapát az oltai szava. Ha most visszavárjük őket, nem bernak többet jönni. Tüzet, tüzet! Kiátyák más felől. Az asszonya a krúdra ölt a tüstökben szivelik a forrólmat és a forról leját. Vas ferenc né egy nagy vas lapát parázzal fut fel a farra és aláfordítja a torokre. De ugyanekkor a lapát is kiesik a kezéből. Gogyótolel csapot ölt a halántékon. Ne kiesik hát a legyoszlopnak és elrodjik. Egy csupa füst testes asszony lehajol érte. Egy szempilantással látja, hogy vége van. A másik pilantással vas ferenc némálete verő bársakőrel sik. Felkapja a követ és a falhossijet vele. Egy golyó márbet alája. Elbukik. Anyán, sik oldja egy piros szoknyás leány. De nem borul az anyára, hanem előbb felkapja a követ, amit az elejtet és leszúdítja ugyanott, ahol az anya akarta. A kövő két törökös újtott agyon. Csak mikor ezt látja, fordul vissza az anyához és valaleli lecipeli az állás lépcsőin. A füstengervel lent egy csapat teknős béka pals közeledik. A palsok alatt nem lehet látni az akinzsikat olyan szorosan jönnek egymásmállát. Vigyázzunk vitézek, hangzik a gergei szava. Vizet, düzet, amott, amott, a falon is másznak létre a nélkül. Egy bádogal bevon tárgyamák edik ki a sáncból, négy piacsalad vele a falhoz. A létren állók elkapják, s a fejük felé vonnyák. Azt eljen a többi tárgy. Valamennyi bádogal van bevonva, hogy a védők csákjával le lesz aggathassák a tetejét. Forró vizet, kiálltja hátra gergei, sokat. Éva hozzáugdik, köszönöm balázs, szolgárgei. Dovó küldött. Éva nem felál, lerohan a bárstjáról forró vízért. Vizet, forró vizet, asszonyak, kiálltja a torkal rejéből. Ez alatt fenn a bádogal bevon tárgyak egymás hascsat lakoznak. A lája beugráltak a könnyi ruhájuk falmászók. Némelyik félig mesztelen, de így is csurogról az ízatság. A fejüket nem nehezít is ak, az övükből kidobáltak a tésztvegyvert. Csak akarjuk a lokszijan a görbe, éleskard. Széles vastetőzet tévált a sok összes atlakoztatattárgy. Az aggákközül is ugrált a kalája. Derv is végis átszökken az árkon, s hozzá a félholdás boncsokat. Mikor a rajva visszatért, hogy gergei mellett legyen, a nagyfűsben ember csalát, csak röpködő, piros, nagy lángokat, s a lángban is fűsben a kaldok, fehér megmegvillanását. Allak, allak! Boom, boom, az ágyuk! A fűst még sűrűbb, de hirtelen felszáll a védőkfajafelé, mint a gönböydet hullámok baszadát fehérágymennyezett. S tisztán látni, hogyan vildognak fel felé a törökfegyverek, lefelé a magyarfegyverek. Vizet, vizet, kiáltja gergei. Látni, hogy lent az ercfödélem álkedik. Máses követ zuhognak le a farról. Az ercfödéli elnyílik, és elnyeli a követ. Aztán isméd összeál. Forró vizet, kiáltja az oltai is a daruhamva. Gergei, mikor meglátta az oltai, le az ágyúhozúgrál. A gyanta már ott várja egy felfenekű hordóban. Gergei feldönti a hordót, és szól a pattantyúsoknak. Tömjétek az ágyukba, puska porfelé, a mennyi beléljük fér. Berjétek be, hogy porrázúzódjék, kevés folytást rá. A farról akarsz udították le a forró vizet. Ahova a köny nem tudott álljutni, a forró vizájutott. A tárgyak egyszerre meginaktak, és szép lazultak. Alóluk eljvá, és meded vannyi társalúgrátak kiattörökök. A bodobácsok a falon maradtak. Azokra a gergei rálő egy mozsár ágyúval. De még mindig maradnak a falon. Gergei feléük Rohan az ágyúdörök lővel. Gergei, hangzik a pető szava. Itt vagyok, felette gergei reketten. 50 embert hoztam. Elég? Hoz még a mennyit lehet. Rakasd lenn a tüzet, és tíz embert hordjam mindent. A tüfenkcsik újabb lővés a mozsár ágyú füstsével egybekavarodik, és elfátja lozzá a falat egy percre. Ezt a percet a könnyültezetű falmászók arra használják fel, hogy újra elborítják a létrákat. Gergei visszárohan az ágyúhoz. Megvan már töltve? Kérdezi. Meg, felált az örekkor cizsgás pár. Tűz. Az ágyú lobbot vett, láldóran. Agyanta húszörös langoszlopként lövelik le felé belőle. Még azok a törökök is leugrálnak a falról, akiket az ágyunak csak a szeleért. A fallet iszulását ajassaulok és tisztek dühös ordítása követke. A bártyáról látni lehet, hogy fut el a falról minden katona. Aszab, piad, műszellem, deli, spáhi, gureba, akinji, mindössze keveredve rémülettel futasáncok felé. És látni lehet, mint tartóztatja felőket a sok jasaul, a sok aga. Már nem is korbátsal, hanem kardalverik vissza a futásnak megindul sokaságot. Azok véres válj el, dütöltajték az a kapják felújbal alzastrom létrákat, és most már egyenesen a magyarágyjuk falára rohannak. A derv is vezeti őket, ől a bog elől. Fehér csuhája vörös már a vértől. A drága boncsokat a fagaközészorítva pajs nélkül rohan fel felé. A szomszéd létrán is egyag a mászik elől, egy nagy testi óriás. Turványi akkora, mint a gója fészek. Kargyi akkora, mint a hóhérbárd. Gergely körül pillant, és újra ott látja maga mellett a követemelő apródat. Emelén a gépület követ az apród, s lesz údítja. Balázs, mondja neki Gergely, eredgy innen. S reket hangi az utolsó kéd szóban, csengővé válik. Balázs men fel el. Az a szolaszkárdan a kezében, oda hételenkedik velá a létrához, amelyen a dervishon fel felé. Gergely le pillant. Hajván, ki a bályafárbukkan óriásra, ó, te barom, te bivaj, folytatja törökül. Hát te azt hiszed, hogy nem fog a fegyvár. A török megdöbbben, szélelös nagyábrázata megkövülten meret Gergelyre. Azt a pillanatot használja fel Gergely. A kezében lévő lándzsát a töröknek a szügyébe veti. A török egyik kezével a lándzsába markol, másikkal iszanyú csapást mergergelyre. De a csapása levegőtéri, s a nagy test hanyabb zuhanásra lesik egy bádok tárdra. A dervish ez alatt feljutott. Lándzs a szúrását fejének férekapásával kerül ieléva. A következő pillanatban végig vág a dervishen, soka baszkodó balkart találja el. A dervishkarián két felé esik a gyapjú köntös, de ki villanik alól a ragyogó dróting. Egy szökenbésel a falon terem. A szíjon logó kardot a markába kapja Rohani vára. Éva hátré bugrik két lépést. A kardot mereven maga elé tartja. Kikerekedett szemmel várja a Rohanást. De a török régen jelni a haláliskoláját. Látja, hogy törrel, s nem kardalál szemben. Tudja, hogy a kinyújtott hosszú törbe nem jó bele Rohanni. Egy toppanással megállítja magát, s a törre súlyt, hogy fére csapja, s egy másik vágással az aprótféle legénykét kődje a lelkek világába. De éva is ismeri ezt a vágást. Gyors kört vélantalóra a fölfelé a tőre, és elkerüli vele a török kardot. Mikor a török másodikat akarsújtani, már becsúszott éva a tőre a hónálá. A dróting mentette meg a törököt. A tatszél szemek ropoktak, de a derv is ugyanakkor vágott, és a kardja fejen találta évát. Éva úgy érzi, mint ha szétroppant volna a feje. Szemállat megsötétül a világ. Lába alól, mint ha elhúznak a földet. Karyát a szemellé emeli, és zsáként dől el az ágyumállat. Vége az ötedik rész húzadik fejezetének.