 Der er udfordringer, og der er dilemmaer på markerne på de økologiske planteafsprug. Dilemmaerne opstår i et fældt af flere hensyn, som de økologiske jordborder skal tage. Det er hensynet til selve værdikronelede for den økologiske produktion, til de målsætninger, og også til de regler, der er defineret både nationalt og internationalt. Det er dem, der bestemmer om, at det er økologisk eller ikke økologisk. Det er et stæt hensyn, der skal tages. Det andre stæt hensyn er udbytter. Det er jo private virksomheder, vi snakker om. De økologiske landmænd skal jo have en indtjening, og der skal være nogle fornuftige udbytter, og der skal være en ordentlig rentabilitet, for det overhovedet kan løge rundt. Det sidste af de her hensyn, jeg snakker om, handler om produktionsbetængelser, og det vil sige, at det er noget omkring afsætningsforhold, det er noget omkring økonomi, som jo også langt hænder vejen, definerer, hvad det er for nogle svar, der kommer på de udfordringer, der ligger her. Så jeg vil give nogle eksempler på nogle af de dilemmaer, der opstår i det her spændingsfælde, og også nogle eksempler på nogle af de løsninger, som man prøver at finde. Allerførst, så vil jeg lige give et ridsag, hvad er sådan økologisk plantebedrift? Hvad kender tegner den? Jeg vil også lige give et ridsag, hvad er forskellen mellem en økologisk plantebedrift, og en konventionel plantebedrift, bare lige for at det sæt på plads. Og det vil man sige, den økologiske plante afle producerer jo mange forskellige ting, svaren også til de konventionelle. Der bliver produceret korn til brød, fremstilling, der bliver produceret haver til havergryn, malbyg til ølproduktionen, og der kan være frø til sorgsæder, der kan også være nogle grønnsager på bedrifterne. Og det, der kender tegner de økologiske afler, det er jo, at de økologiske planteproducenter, de har ingen eller kun meget for husstyr på bedrifterne. Og når de har kun meget for husstyr eller ingen, så betyder det også, at de har ikke ret meget husstyrgødning til rådighed, som de kan sprede ude på markerne. Og når de ikke har ret mange husstyr, så er de heller ikke ret meget klorgræs i sedeskifterne. De tre kendetegner er jo noget af det, der gør, at der er virkelig nogle udfordringer i at være økologisk planteafler, meget større udfordringer end i at være en økologisk husstyrbrugere. Så kan man sige, at med den beskrivelse her, den kunne jeg for sig også gælde, fordi konventionelle planteafler, så hvad er egentlig så forskel? Og der er jo to helt centrale forskel, som man kan nævne, og det er jo, at den økologiske planteafler må ikke bruge hans skydninger, i hvert fald hovedparten af hans skydninger, hvor man ikke bruger på de økologiske bedrifter, plus jo, at det er forbudt at bruge pesticider. Pesticider er jo sprøjtemidler mod ukrudt, mod sygdom og mod skadede dyr. Der kunne man spørge, at er det så bare så let, så hvis vi hiver hans skydninger og pesticider ud, så hvor til så har vi det hele lavet op til økologi i Danmark. Men så simpelthen vil det altså ikke være det hele, det vi ender i et stort morass af ukrudt, hvis det ellers er alt andet lige. Så hvad er det så, der gør økologerne kan få det til at løge rundt? Og det er jo, at man jo selvfølgelig er nødt til at anvende nogle andre virkemidler, end man kan gøre på det konventionelle. Og det handler jo utroligt meget om forebyggelse. Og med forebyggelse er jo blandt andet det her med at have sædskifter, have rigtig gode sædskifter. Der kan de konventionelle jo køre mere mono kultur, fordi det kan de klare, de har de andre hjælpemidler. Ökologerne skal tænke meget i, hvad er det for nogle afgrødder, og så er rækkefølgen imellem de her afgrødder rigtig, rigtig vigtig. En anden ting, som økologerne skal virkelig tage hensyn til, det er resistensgrundlaget i de afgrødder, de dyrker. Det vil sige, at hvis man skal vælge en sort, at for eksempel en vorbyg eller noget andet, så ranger det højere hensyn til resistens, end om det nu lige er på top 10-listen i forhold til udbytter. Der skal være god resistens, fordi man kan have exploit. En anden ting, som man også kan bruge som forbyggende virkelig med det her blande, altså at tænke på diversiteten i markerne, det vil sige for eksempel blande sorter og også blande arter. Ostrotekisk anvendelse af efterafgrødder spiller en stor rolle. Jeg vil lige komme ind på efterafgrødder lidt senere. Og så er der jo de her, det er med et langt ord, dyrkningstekniske fondstaltninger, og en af dem, det er jo den, man kan se her, hvor vi kigger ind under buen på en ukroshav, der er ude af hav i en kurdmark. Og det der sker her, som det er jo en økologiske landmænd, ender at hjælpe sin afgrød. Her, der har jo sådan man for ramt ukrosplanterne på et meget tidligt tidspunkt. Og det betyder, man går ind og skubber til konkurrencen imellem ukrot og mellem afgrød. Det er en benhår kamp, vi snakker om her. Det er jo en benhår kamp imellem de økologiske afgrødder, og så ukrotet i marken. En kamp om vand, om lys og om næringsstoffer. Her får afgrødderne så et skubb, og så derfra, så må den klare sig selv, så er der ikke rigtig mere, man kan gøre som landmænd, end man har forbygget. En meget vigtig del af forbyggelsen, det kan man sige, det er jo sådan hjertet i selve den økologiske produktion. Det er jo klov og græsmarkerne. Klov og græsmarker, her har vi en hvid klov midt i noget græs også. Klov og græsmarker er hjertet i produktionen, og det er det fordi klov og græs virkelig bidrager til jordfrukbarheden, og det bidrager til, at vi får noget kvælstof ind i markdriften. Helt kort fortalt, hvad er det, der sker her? Det handler faktisk om de her råd knolle, som udvikles på ikke på græsen, men på klovården, altså på belplanterne. Og ind i de rådknolle, der sker der en helt unik proces, som gør, at alt det kvælstof, som vi jo har som en uendelig ressource i atmosfæren, det kan eller noget af det, kan optages i rådknollen og omdannes til en form, hvor kvælstof har en form, som planterne kan udnytte. Belproces, den kalder man kvælstoffixering, og det er nogle mikroorganismer, der hedder et sobium, som har det her unikke samarbejde med klov og planterne. Det er kun klov og andre belplanter, der har det her samarbejde. Koren og andre afgrøder skal have kvælstofet tilført udefra. Nu til satan, selvom økologerne bruger de her forebyggende foranstaltninger, så er det sjældent af udbydderne når sammenhøjdet, som de er hos konventionelle jordbruere. Og det vejer meget afhængig, hvad det får nogle afgrødder, og også nogle år, der har vi faktisk rigtig gode udbydder. Andre år kan man jo altså være så uheldig, som man nærmest ikke afler noget som helst, hvis der er en dårlig kombination af afgrødder, så også pågældende år. Men det, der gør af udbydderne for økologerne, ikke kommer så højt. Det er jo nogle udbydderbegrænsende faktorer, hvor kvælstof er helt central udbydderne grænsende faktorer, og det er selvfølgelig Korn. De fikiserende arter, belplanter osv., de kan jo klare det, som vi kunne se her. Det er kvælstof, det er rødgrudt, det er sådan noget som kvigger tisler. De er rigtig alvorlige på plantebrune, og så er det selvfølgelig de her sygdomme og skadedyre. Det er dem, der er med til det, det er dem, der giver udfordringerne, som der skal findes løsninger på, og som jo så bidrager til de her dilemmaer, som vi skal snakke op. Og jeg har riset tre forskellige set af dilemmaer op, som jeg vil kigge lidt på. Og den første handler om import af økologisk fodre, proteinfodre til de økologiske husstyre, kontra den lokale produktion i Danmark. Det er altså danne, at i dag importeres jo en stor del af de økologiske proteinfoder udefra, helt omfra Kina, henter vi søjerbønner hjem. Og det står jo i modsætning til, kan man sige de økologiske målsætninger, som jo snakker om at anvende lokale ressourcer, og også jo reducerer forbrud af fossilt brændstof. Og man kan sige, det er rigtig ærgerligt, at vi ikke kan have noget mere proteinforsyning herhjemme, dyrk nogle flere belplanter herhjemme, fordi belplanter som for eksempel og som selv kan fiksere ært og lupin og hestebønne, de er rigtig gode at have ind i de her sadskifter. De er gode fordi, at de kommer med kvældstof til systemerne, og så de er også gode forfrugter til det koren, der måtte komme efter fødlene. Så de vil være rigtig gode at have. Problemet er, at de er vanskelige at dyrke, og det skyldes jo så de her problemer med sygdomme og skade dyrk. Og det gør jo også, at det er billigere for den økologiske landmænd at købe det i udlandet. Så det er et af dilemmaerne. Det andet, det mekanisk bekæmpelse af rådokrut, kontrakhensynet til miljøet. Det er så, at når rådokrut først for alvor har infiseret en mark, så er statet for, at man kan forebygge fuldstændig passeret. Så er der kun en vej frem, det får det bekæmpet. Og det sker typisk om efteråret ved, at man ligger harver i sin mark, holder den sort og udsulter det her rådokrut. Der er det så, at vi ved det jordbrugsvidenskabelige fakultæt har lavet en undersøgelse af, hvad den her bekæmpelse betyder for kvælstofudvastningen henover efterår og vinter. Og ja, vi vil lige vise, at det er indtil set resultatet, som for alt hvor vi vil vise. Baggrunden er et luftfoto fra vores langvariekologiske sædskifteforsøg, der ligger på Fålem. Vi har også et på Flakkebjerg, et på Ynnevad, og det er i det forsøg, at vi har lavet de her målinger. De behandlinger, som lige vil vise, vi har tre behandlinger, den grønne. Der har vi ikke været ude at have, vi har ikke rådokrussproblemer der, til gengæld så har vi etableret en rigtig god efterhåret. I efterhøst er for eksempel kornet, der får vi etableret et plante dække, hvis eneste formål er at holde fast på kvælstofet i systemet. Så holder det fast på kvælstofet henover efterår og vinter, og så om forår bliver det pløjet ned, og så fungerer som en god kvælstofkilde til en efterfølgende afgrød. Så det er den grønne, den blå. Der har vi heller ikke gjort noget, der har så ikke været rådokrussproblemer der. Vi er heller ikke etableret i en efterhåret, vi har bare lavet det stort, og det betyder, at der er blivet plætvis grønt efter hvor meget ugrudsfrø, der er i jorden, og lidt spilkærner fra den høstet afgrød. Og så kommer vi til den røde? Der har været rødekrød, og der har vi så vandt ikke at have efterhåret at køre på med haven, og det har vi gjort flere gange henover efterår. Og hvis vi bare kigger alene her på det første set søjler, fordi vi har lavet undersøgelsen i flere afgrødderne med en våre kurde, så kan man se, der hvor vi har efterafgrød, der er udvastningen ikke så højt. Det er den laveste udvastning med 20 kilo nitræt kvælstofpater per år, og der hvor vi har været ud og behandle mod rødekruten med havninger, der har vi en 3-doppelt udvastning af nitræt. Så det er ikke nogen særlige god måde at holde hus med kvælstofet, og man kan i hvert fald sige, at den her sådan mekanisk bekæmpelse af rødekruten virkelig strider imod de økologiske målsætninger. Nu læser jeg også lige op her. Målsætningen siger udviklig en dyrkningspraxis, der tager størst mulig hensyn til natur og miljø. Problemet er, at hvis den økologiske landmand, der har rødekruten inden, ikke gør noget for at tage hensyn til miljøet, så har han heller ikke noget i udbyttet. Så et eller andet skal man gøre. Så vil jeg lige vente tilbage. Det tredje dilemma, det handler om, at økologerne i dag har mulighed for at købe konventionelt husstyrgødning ind i nogle begrænsede mængder. Og det er jo noget, der netop er med til at hjælpe i sær planteravlerne med at sikre forsyning af næringsstoffer til deres afgrøder. Fordi der skal næringsstoffer til, hvis der skal nogle udbytter i hus. Men det giver så det her dilemma netop import af konventionelt husstyrgødning kontra, jo at økologin i sin vasen tager afstand til de konventionelle produktionsmetoder. Det dilemma her, det er et dilemma som det økologiske afhverv arbejder meget intensst med, og der ligger en målsætning nu fra det økologiske afhverv, som siger, at man ønsker en gradvis udfasning af det her konventionelt husstyrgødning. Så når man starter nedtrapning i 2015, og så ender med, at det er helt slut for, at økologer overhovedet må bruge konventionelt husstyrgødning helt slut i 2021. Og så kan man sige, yes, kjek på den, så er der ikke noget dilemma til gengæld, så er der jo en ny udfordring. Fordi hvad skal afstatte de næringsstoffer, som man ellers fik ind i den konventionelle husstyrgødning, sådan, at man kan oprettholde, og måske endda øge udbytterne i den konventionelle planteproduktion. Det kommer jeg tilbage til lige om et øjeblik. Så der er flere dilemmaer, og der er jo så også, som sagt, arbejdet med løsninger på de her dilemmaer. Og man kan sige for at tabe dem fra en ende af det her problem omkring proteinimporten af proteinfoder. Ja, men det dilemma, det kunne jo løses, vil man bare sige, ja, men nu vil vi selv i Danmark begynde at producere noget mere økologisk protein, og det vil sige, at vi skal have landmændene til, et økologiske landmænd til at dyrke flere ærter, dyrke mere lupin, dyrke mere hestebønner. Der er så gar også nogen, der eksperimenterer med søjerbønner i Danmark. Men så let er det jo ikke, fordi det er problematiske afkroder. Og nogen år vil man opdage, at man kan handpe en afkrode til at begynde med, men så får man et væltigt angreb af lus eller noget andet, og så kan man ende med meget lave udbytter. Det vil sige, hvis det her dilemma, det skal løses, så i hvert fald en af de vejer, for selvfølgelig er der mange vejer at gå, det er, at der skal gøres en større indsats indenfor forædelning. Der er simpelthen nødt til at kigge på forædelningen især imod en bedre resistens over for sydom i de her afkroder. Dilemmaet med rudekrut, der kan man sige, ja, men den vej man skal gå, det har man skal sige, ja, men man skal sikre, at problemer med rudekrut, de forebygges. De må slet ikke vokse op til, at vi når det er til, at vi skal lægge at have i markerne. Det skal klare os inden, og det man kan gøre, de vejer man kan gå, fordi der kan man også gå flere vejer, og det er utroligt vigtigt, at man går flere vejer på samme tid. Der er ikke nogen enkel løsninger på de her ting. En af de indsatser, der skal gøres, det er, at vi nødt til at få etableret nogle mere robuste, nogle mere konkurrencestærke dyrkningssystemer. Sådan, at vi får nogle afkroder ind, der har det så godt, så de virkelig kan sparke igen i forhold til det her rudekrut, som er så voldsomt konkurrent. En anden indsat for at forebygge, at rudekrutet bliver et problem, der skal man jo gå en vej, så man ikke normalt tænker sammen med økologisk produktion, og det er jo til en teknologisk udvikling, hvor der er masser af gode muligheder for økologerne i virkelig at få udviklet produktion. Noget af det, som vi var ønskeligt, var jo at få gang i censorerne, få nogle censorer ud over marken, der kan spotte de besværlige. Noget er jo fint nok, og skal være noget, men der er nogle urosarter, der er meget voldsomt. Så vi skal have nogle censorer ud, der kan spotte de besværlige arterne. Og dem får man jo så positionsbestemt, ikke også så kan landmanden jo gå ud med sin skole, hvis han vil. Det kan også være, at han melender på, at der kommer lurobotter til, som så kan køre ud og klare det. Så man kan sige, de her teknologiske muligheder, de er faktisk på vej, men der er en længere vej før, end at det er også noget, der fungerer ude på landbrugene. Det sidste dilemma med det her udfasning af den konventionelle husdjørgødning, den løsning, der arbejdes allermest med lige nu her, den handler om at få mere klivergræs ud på de økologiske plantebedrifter. Det er jo det, der var meget lidt af. Og ideen, det er mere klivergræs høste klivergræset, og så tryl det om til gyle. Altså til noget gyle, der er plantebaseret i forhold til almindelige husdjørgyle. Så hvis vi får gyle fra plantemassen, så kan den så fordeles de steder i markerne, hvor der bruger for det, altså hvor kornet har brug for noget husdjørgødning eller noget gyle. Det, det sker, det er, at plantemassen ryger i et biogasanlæg som vi jo kender til i dag, hvor man putter husdjørgødning i. Her er det så bare plantebaseret materiale, der ryger i. Der er rigtig mange fordele ved den her løsning. Og en af dem er jo, at hjemmelses planteravlerne, de kunne få noget mere klivergræs. Så vil det øge frugtbarheden i deres marktrift generelt. Hvis vi får en større input af kvældstof gennem fixeringen fra klyverne, de vil i det hele tag få et sedskift at komme ind lidt mere om de økologiske kvæbrugers sedskifter. Det vil også, netop når vi får plantemassen igennem biogasanlæg, så vil man kunne forbedre kvældstofudnyttelsen i det hele taget på bedrifterne, og også på den måde i udbygderne. Og så, den store fidus her er jo, at fra at man bare har klyvergræset lægtne, det vil sige som en grønbødning, hvis enste formål er som kvældstof. Så ved at høste på det biogasanlæg, så får man også en produktion af noget biogas, som landmanden kan sælge og få en indtæning ud fra. Så der er, man kan sige, det er rigtig godt alt sammen, og så enkelt er det selvfølgelig ikke. Fordi der er både praktiske, der er teknologiske, og der er økonomiske barriere, der skal løses førin. Man kan sige, at den enkelte økologiske landmand har det adgang til de her anlæg, og til den mulighed, men der er helt klart store muligheder i det. Den sidste figure, jeg lige vil vise, viser udviklingen i det samlede økologiske dykkede areal fra slutfirserne, og så frem til nu. Der er jo sket en stærk stigning, og så har der ellers humpet lidt derhen af. I dag har vi omkring 6-7 procent af det dykkede areal i Danmark, der ligger som økologisk areal. Så er det jo sådan, at i følgeregeringsgrønvækstplan, er det jo plan, at arealerne, de økologiske arealer, de skal fordoples frem mod 2020. Det betyder jo også, at et større antal af de nuværende konventionelle landmand, ligesom skal beslutte sig for at blive økolog, og det vil sige, at de skal også beslutte sig for at klippe livelinen til muligheden for at bruge pesticider, og det er også en udfordring, en af de mange udfordringer. Man kan sige, at der er rigtig mange udfordringer for den økologiske planteproduktion, der er dilemmaer, men der er også løsninger, og det er lige præcis noget, som der bliver arbejdet rigtig meget med, både inden for at være og også inden for forskningen. Tak.