 I dag skal jeg snakke om en af tidens stærkt voksne fenomener, nemlig djernosekulturen. Der er sket et vagtæbbelt stigning i antallet af børn, unger og voksne, der får djernoser. Der er nogen, der kalder det djernosernes tsunami, og det område, der helt klart i front vandgård, tildelning eller uddelning, registrering af djernoser er, at det er hodig området. Men samtidig vil jeg også sige, at den udvikling er faktisk kommet i gang på ganske, ganske forår. Det er for syv år siden. Vi har ikke troet, at der var ret mange, hvad forlægge legemænd, altså specialistet, hvis det er godt, men legefolk, der vil ane, hvad ATHD egentlig var, og at ATHD i allerhøjste grad også er noget, der berører voksne. Jeg må sige, som en, der har arbejdet 30 år i med udsatte børn, unge og voksne og forskning i det, var jeg også blandt de, der blev taget på sengen omkring 2006-2007. Vi havde arbejdet i mange år på, at djernoser skulle så vidt muligt undgås det af den yderste dom, og derfor arbejde vi med audiologisering og afkategorisering, og forsøg så at sige på, at minimere antallet af børn, unge og voksne med djernoser. Og mens vi arbejde på det, så skete det rundt om os, at det bare eksploderede med antallet af djernoser. Vi kom til at møde forældre, som har et andet andet sparen, og som sindssygt vil have et predikat på, og derfor magt gerne vil have en ATHD-dianose stillet. Men andre år, der er sket et voldsom-voldsom kulturelt skifte i forhold til forståelsen af djernoser på en ganske kort overrække. Det vil jeg komme ind på, og have fire temer. Det første er så at kigge på, hvor voldsom udviklingen egentlig har været, og vi snakker om helt op til 5.000 % på 10 år for en af allersgrupperne. Men altså hvertfald, hvad er det for nogle tale, vi snakker om? Og så prøv at kigge på ATHD og voksne, hvor man da kan sige, at det er en helt ny problemstilling, der rejser. Tidligere, hvor ATHD er noget for børn, og meget sjælde for voksne, så siger man, at man voksede fra. Men i dag er billet et anderledes. Det er live-span, Stryk Country, som blev herkaldt, altså det er noget, der gælder for hele livet. En ny problemstilling. Men tager vi ATHD og ATHD, så er det så at sige lidt de samme børn, som der var i et hid til, men de har så at sige skiftet hæt fra at være gråssonebørn eller adfærdsvanskelig i børn eller alt muligt andet. Tid det nu af børn med ATHD her til en problemstilling om række ellæring, eller adfærd, eller depression, angst, hvad ved jeg. Så det er et af tre temaer, og så vil jeg afslutningsvis berøre ganske kort, hvordan man kan sige, at det der egentlig er primos motor i udviklingen, altså hvordan kan det ske, at der er en så stor udvikling på så få år. Det skyldes ikke at, hvad hedder dienostikkerne at blive bedre, det skyldes, der har kommet en anden kulturalt forståelse af, hvad der er på ferie samfundet. Og det er en udvikling, der har drevet frem af, det der er den absolut dominerende forskningsgræn lige for tiden, nemlig Neoscience, og det er det i praksisortræs om, det er egentlig, at vi stigende grad bruger hjærende skandinger. Men mere om det, så ender hende. Først letal på, hvad det egentlig er for en udvikling, vi er vidende til. Og som den første bullet sige, der kan man sige, på 10 år, er der kommet en tiddoppling i antallet af personer, som får behandling for adhudde, og det er så typisk Ritalin i Danmark. Det vil sige, at på 10 år er der sket en tiddoppling, og i dag er der så 25.000, der er under medisinsbehandling. Men det er hvor udviklingen for alvor har sat sig spore. Det er bl.a. de yngre voksne, altså i 20-40-alleren. Der har vi, som nummer to bullet sige, bl.a. de 20-40-årige adder stigning i antallet af personer i behandling mod adhudde på mere end 5.500 procent. Og det må jeg nok sige, at jeg er et svimmelende tal, men i hvert fald, det er til at tage føle på, der er kommet 5.500 flere personer mellem 20-40-årige i behandling mod adhudde på bare 10 år. Men det er ikke kun unge også, hvis vi kigger på børnområdet, altså de 0-5-årige, altså de helt små børn, hvor man ellers er meget tilbageholdende med at ordne medicin, der er der sket en stigning i samme periode på 400 procent. Endelig kan man så sige, at adhuddeforeningen de anslår, at der er 160.000 i alt, som har behov for en diagnose, som adhuddeidianosen. Og allerede der kommer der det første mere afgørende spørgsmål, hvis det er korrekt, at der er 160.000 børn, unger og voksne, som rejelt har nødt af at forstille diagnosen ad hudde, og vi i dag har under 30.000, som er under behandlingen. Så må jeg så sige, så er der jo at sige en ret stor del, som vi endnu ikke har kunne spotte. Og det er faktisk det, det handler om, når vi ser, at det er voldsomme eksplosion i antallet af diagnoser inden for adhudde og voksne området. Og der skal vi lidt tilbage, og vi kan faktisk ret præcis sige en dato på, hvornår der skidt et skifte i, hvad skal jeg sige, den aminlige forståelse af adhudde, og det var natten mellem den 19. og 20. oktober 2008. Omkring kl. 4 morgenen tror jeg nok. Grunden til, vil jeg sige det sådan, det er fordi, der lavede Daubler-Jyllandsposten, de lavede en foromtale, altså på sådan et net, de sendede ud på nettingen, en foromtale af en artikel, der vil blive publiceret i uskrift for læger om mandagen, som er lavet af, hvad hedder det, professor P. O. Thompson og psykolog Dorte Damm, som simpelthen hedder adhudde hos voksne. Men adhudde hos voksne var altså lidt, hvad skal man sige, lidt usægtet titel i Daubleret, så Jyllandsposten kom med en anden overskrift, nemlig 100.000 voksne af syge uden at vide det. Der er sikkert nogen, der kan huske, at på dit tidspunkt var det lige prøvst at komme ud i mange medier, at adhudde ikke længere var noget, der bare var for børn, nu var det i alle hårdeste grad noget, der også handler om for voksne, og der var omkring 100.000, der ikke visste. Men lad mig lige fortsætte lidt fra Jyllandsposten, for de lavede sig en case, som ligesom skulle have en appetiser til hele artikeln og diskussion omkring ad adhudde og voksne. Og der fandt de så i en karsten K. Jensen fra Aalborg og lavede sig en lille case for ham. Nu skal jeg læse op, hvad der stod. Mange som lider af sygdom af adhudde ender i kriminalitet, misbruk og uden job. Men der findes en behandling, da karsten K. Jensen for Aalborg, som voksne fik sat fire bostagere af DHD. På sit slængende liv med masser af hash og endnu flere nederlag, gik der en pros op for ham og familien. Han er krone syg og lider sammen med ca. 100.000 andre voksne dansker af Adfers og Mæksten forstyrelse. Han visste det bare igen. Det blev ligesom optagten til den voldsamme stigning i antallet af adhudde-registreringer hos voksne. For det blev fuldt op af, at vi ved, at der er en meget stor statistisk sammenhæng mellem at have lider af adhudde, og så vil det være arbejdsløs eller kriminell, misbruk og voldelig. Mange af dem, der i dag såssi lever i liv på, er der en relativ stor satsynlig for, at de eventuelt har adhudde. Plus, hvis det virkelig passer, at der er 100.000, så gælder det også om at få fat i dem, der måske endnu ikke har begået kriminelletid eller kommet ud i misbruk. Så derfor i værksatte socialstyrelsen, deltændiganget servicestyrelsen, de i værksatte simpelthen lang række opspurringskurser. Den voldsamme stigning omkring 2008 vises også ret tydeligt på statistikkerne over antallet af voksne i behandling med adhudde. Her er det igen, det er 20-40 år i, og man kan se det lige præcis her omkring 2008, at det såssi knækker, og så går det for alvorer stærkt. Det er det, der er så også gjort, at der nu kommer et forsøg på at finde de voksne med adhudde, som endnu tølt ikke har begået noget eller ikke kommet i ufør nu, og derfor er der så i værksatte en lang række opspurringskurser, som det bliver kaldt, hvor det simpelthen gælder om at finde voksne med endnu ikke opdagede adhudde. Lad os lige se på, hvordan det bliver presenteret på servicestyrelsens overosigt. Mennesker, det er svarligt til det fra Jyllandsprosten, mennesker med adhudde har ofte vanskeligere ved at gennemføre en uddannelse, om mange har kun løst til den her arbejdsmarkedet, samt til at voksne med adhudde et statistisk større risiko for at blive hjemløse og få havne i midsbrug eller i fængsel på grund af vold eller anden form for kømentatid. Det rejser så to vigtige problemer. Det ene er, hvordan kan vi så spotte voksne med adhudde. Og da vil jeg da godt lige give et lille billede af, hvad der så netop kartiserer voksne med adhudde, og det er det, der så bliver omtalt, som at for eksempel med en restløs har svært ved at holde opmærksomheden, bliver lidt distraheret, virker glemt som, har svært ved at organisere sin tid, har svingende humør, er fyldt som overfor stress, kan ikke planlægge og have en taler og handler uden tanke for konsekvenserne. En måde at beskrive en adfærd på, som jo nok i landstede kan virke en kendelig formange, hvem har ikke siddet roligt på stolen, hvem har ikke glemt en aftale, og der har vi så også det, der er, så at sige, tidstendens, nemlig at få at skyde genvej, så handler det om, at man kan lige lave en lille hurtig 10 minuten selvtest, om man føler, at man har muligvis adhudde. En eksempel på en af de 10 minuten selvtest, og det er den mest sprugte, det er den her ASRS, og jeg udmager, at det er ikke til at læse, hvad der står, men her skal man for eksempel selv sige, hvor vidt man aldrig sjældent, eller nogle gange, eller ofte, eller meget ofte, for eksempel føler, at man, og jeg giver mig et par eksempler, at man afbryder andre, selvom de er i gang med noget andet, eller man kommer til at afslutte andre sætninger før de egentlig er færdige, eller man føler sig restløs, men indtager uro, eller ofte bliver ting væk hjemme eller på arbejde, eller man har problemer med at huske aftale, altså den type egentlig relativt daglige spørgsmål, og der er det, som at sige, hvor tit oplever man egentlig det. Og der har vi så nok en vigtig indikator på, hvordan præcis det er nemt nok, eller ikke nemt, man kan sige på den måde, men det ligger for menlig mange relativt tæt på, at opleve, at man har måske nok en sådan lille smule, at hudet iser, og dem der så måske er i voldsomt problemer, kan have en viss interesse i, og få afgjort, at det har de måske. For her har vi så punktet et, hvordan det kan lade sig gøre, at, så at sige adhudet, og opmærksomheden eller opspurringen kommer til, og så at sige blivt forceret, fordi man starter med et schema, og så er der selvfølgelig en psykiater bagefter, eller en psykolog, der skal gå ind og lave den indelige vurdering, men man laver sig et eget entrett, så at sige. Men det der er et lidt større perspektiv, det er altså, at når den nu, som det var på den forrige slides, er at adhudet er hyppet knyttet til med arbejdsløssighed, misbruk, uddannelsesløssighed, vold osv. Så er der allerede nu, vi har kommet i debat om hjemmehavn. Hvad sker der så med vores sociale politik over for de grupper af både unge og voksne? For hele søvslåren bygger jeg netop på, at de skal så at sige tage sig sammen, og gennemføre en uddannelse, og tage et arbejde, og gøre de det, og hvis ikke de gør det, så må de gå ned i løn eller sådan noget. Men hvad nu, hvis det så viser sig, at de så at sige, at kun det havde det, det var med adhudet? Der har vi så et nyt problem, som begynder at tegne sig og vil formelig blive dominierende, de kommer over, nemlig i hvor høj grad kan man så at sige pålægge mennesker selv ansvar, eller hvad selv forskylde i, for eksempel ikke at have et arbejde eller ikke gennemføre en uddannelse, hvis det viser sig, at det måske netop er på grund af problemerne, der er et nyt tiltydelse af huddene. Der er nogle internationale, der lige fuldstændig går så langt, hvor de siger, at det her kan godt være et fuldstændig ændring i hele vores forståelse af juraren for. Man kan netop sige, at juraren bygger i høj grad på, at man skal være tilregnelig. Og så er det spørgsmålet lavet, hvis der så at sige er en neurologisk forklarelig årsage på det, er man så tilregnelig. Det er sådan set problemet, men hvis du så skifter over til børnermået, så er det lidt det samme, der går så gældende der, men på noget andet måde, fordi der er det at sige, at der flytter problemet plads. Men det ændring ved udgangspunktet, nemlig fordi det, der har været karakteristisk for mange børn i skolen i dag, det er, at de sådan set får skæld ud, opført ordentligt eftersædning. Men hvis det nu viser, at det er et barn, der har adhode, så kan man ligesom ikke have det, som laver ene, sige, skal ud. Nu gør det bare, som jeg sige, at opført ordentligt, ellers så må du selv tage konsekvenserne. Det er lidt svære at sige til en med adhode, fordi man har en forståelse for, hvorfor barnen handler som det gør. Og der er det, der er en ret klar sammenhæng mellem sociale vanskeligheder og børn, hvor vi siger, at der er nogen opløg af nogen nordsk undersøgster viser, at man har over 6 gange større chancer for at komme i konflikt med skolekammeraterne. Man har 6 gange større chancer for at komme i konflikt med lærerne, og man har det så skremmende 50 gange mindre chancer for at få en rigtig god vind. Men i hvert fald nogle tendenser, som lige præcis betyder, at vi måske skal se det, vi så kælder gråssonebørnene på en lille anden måde, nemlig, at det måske er det, man hyblig kælder båsdagbørnene i dagstusioner og skole, og den hænger sammen med en meget vigtig ord, nemlig det her fremmede for de fleste, ikke bortidt fra levinskaben, men det er ordet kog, mobilitet eller oversatidansk samtsyglighed. Der er to måder at se problemer på. Det ene er, man kan sige, at man har adhode, og så har man noget andet, og noget tredje, og noget fjerre, og det er ligesom ved siden af hinanden. Og så har man det, man kalder sammensatte vanskeligheder, og det er med ikke en diagnose. Så er man afhæst vanskelig, eller syneskelig, eller hvad ved jeg, ikke? Men en anden måde at sige det på, det er, at adhodeen, så at sige, er det grundlæggende problemen, under hvilket der så kommer forskellige tillægtsdianoser. Når man giver et eksempel, som de ofte illustrerer os, altså, at man kan faktisk, det er meget måske sjældent, at man har kun adhode, men har adhode og noget andet. Og det kan for eksempel være indelægelser, læsevanskeligheder, der er nogen, der mener, det er 25-30 procent adhode, adhæst vanskeligheder, der er nogen, der mener, at det er omkring mellem 60 og 50 procent af alle, der er adhode, der også har adhæst vanskeligheder, omkring 30-40 procent, der også har angst og depression. Med andre ord, det, der så sker i de her ord, det er, at så sige, alle de børn og unge, som har forskellige former for vanskeligheder, som på en eller anden måde ikke rigtig kunne koordineres med hinanden. Det første man får øje på nu, det er, måske er der her en adhode, hvorunder de andre vanskeligheder er. Og det så at sige, det går inden for børnområdet, at det nye, nemlig, at de tidligere vanskeligge lever, de bliver nu adhodebørn fortsat med vanskeligheder, men nu har man ligesom en anden måde at beskrive det på. Så det sådan set, det der er, den afgørende tendens, og derfor kan vi sige, hvis der er en voldsom boom i antal af voksne, der får opdagen ad adhode, så er der et voldsom boom i antal af vanskelig børn, syskium eller børn, som nu bliver adhodebørn fortsat med vanskeligheder. Og det giver også nogle helt nye vildkor for skolen for, som jeg sagde før. Hvis man ikke bare kan skælde ud eller gæftesidninger på en, der har en psykisk diagnose som adhode, hvad så? Og det så at sige, det er der en af de nye udfordringer i skolen. Selvom der sker en stor stigning i antal, der får stille diagnosen ad ad hode, det er børn og unge igen, så det billede vi, at det var noget, der var klinisk korrekt. Da måske sige, at der sker nogle store skred, og det er faktisk ved at være meget kulturelt bestemt, om man får en adhode i diagnoselej. Vi kan se på, hvordan det fordeler sig i hele landet. Nu er det så henvisning til udredning for diagnose. Det er ikke det samme at få diagnose, men det er henvisninger. Der er der 24 % på landsplanen per år ude af alle, der bliver henvist til landet. Det er 4.000 børn og unge. Men bør man så på sjælland, så er det altså over en tredjedel, at alle dem, der henvises, bruger en af mistanker om adhode. Bord man i Nordeland er det under 20 %. Selvom sige, der er næsten dobbelt så mange i regionens sjælland, der henvises til med mistanke om adhode, sammenlig med Nordeland. Og det viser lige om, hvor fleksibel eller de skal kalde det, eller i hvert fald kulturelt bestemt, mistanken om adhode er. Det er typisk privat praktisende læger, der henviser til det. Og der skal vi lave det store spring, nemlig, at når det lige pludselig er blevet næsten til kulturel debat om, hvorvidt man har adhode eller af, så skyldes det ganske enkelt, at vi har skete lavet et skifte i vores måde og se problemerne på, til at det er handlede om enten, eller til at sige mere eller mindre. Det kan bedst illustrere os med en, hvad hedde slide, som de flest nok kender af sig, med at man med hjerneskænning, så har man nogle forskellige cendre, hvor man så siger, hvor der bonger mere eller mindre ud, alle efter hvilke påvirkninger, man stiller det over for. Her er jeg så eksempel på en såkaldt normalhjernet og en såkaldt adhodehjernet, og kigger man på det, så har man godt se, at der er sådan et forskellige, der springer ud. Men det vigtige er, at selv på normalhjernet, der vil det jo springe ud, også på en eller anden måde, gør sig syvligt med forskellige påvirkninger. Og så kommer spørgsmålet, hvor meget bonger det ud. Det er faktisk det, der er det tidsaktuelle problemstilling, nemlig med den ødesbruk af hjerneskænninger, hvor man både også kan finde ud af, hvorfor kvinder heller vil købe mærketøjer, ikke mærketøjer, en tøj af sko. Det er egentlig det samme, der går så gældende, når man siger, okay, hvad karatiserer menneskers hjerner, nemlig, at der kan komme større eller mindre udsving, alt efter hvilken sosie, hvilken konfiguration hjernen har. Og det giver det problemstilling, der handler om, at billeligt tal, altså kan alle jo nok ligge indkendte til, at EHD-syntomere. Og så har vi så problemet, hvor meget skal der til før det udløser indienose. Jeg ved godt, jeg har også fået videre, jeg ved godt, der ikke bliver blevet lavet skanninger i forhold til EHD i hvert fald ikke i nu, men det afgørende er, at det her, det er så at sige et billede af, hvordan neuroscience har udviklet sig med resten af hastighed i løbet af de sidste 10-20 år. Og det er så at sige den måde at tænke i hjerner på, som er afgørende for, det er muligt med et så hurtigt skred i EHD, fordi grænserne simpelthen flytter sig. Niklas Rose, en engelsk professor, som har beskrivet så meget med det, altså snakker lige fremop, at vi skifter fra, så at sige, psykologiens århundret til psychiatrines århundret, hvor det handler om, at her afbilder vi forskellige hjernet bevægelser, og så må I så afgøre, hvornår bliver det et kartaristisk for en diagnose. Men det giver udfordringer, for det giver, som jeg sagde før, det giver det første spørgsmål, nemlig skifte fra ænden ældre til mere eller mindre, og vi har så det allerede inden for autisme-området, hvor man jo da ikke kan ha autisme, men man kan være inden for et autisme-spektrum. Vi kommer til at se det inden for den næste generation af diagnosemannualer, den amerikanske DSM-5, og den WHO-s bliver så ICD-11. Der regner man med ret først, ret sikkert, at samtlige diagnoser bliver gratuerede i i hvert fald fem trin fra might-might til might-lit. Så det vil altså sige, at hele det kontinuum, eller hele mere eller mindre kartastikken, er kulturelt dominierende i vores samfundforståelse. Det giver så det næste problem, for det skal vi have mellem, når man er normal, abnormal, syg, sund, patologisk, ikke patologisk. Altså, det er nogen som det værste tænkelige, den også lige som de funder lidt væk, fordi hvornår er der så lige, at man er for might anderledes. Og det er det, der gør, at vi så sige også kan snakke om, der sker en opdeling eller hvad det er en skrid i, skældt mellem normalitet og sygdom, men der er jo en ting, man så sige kan blive enige om, det er, at man kan jo altid få det bedre. Så det vil jeg sige, at det er også et skifte, fra at tænke i syg sund, eller ved syg rask, eller sund, usund, til at sige, at vi må heller sikre os, at man får det bedre. Og det er så det, som så bliver kaldt, altså kaffeolattekulturen. Altså, man kan altid få det bedre. Og det er sådan til det, der også er en ny tendens, nemlig, at vi skifter fra dialose, ikke dialose, til, så at sige ind, også hvad Rose kaller ind, for bedringsteknologi. Lad mig slutte af med så at lige pege på, hvad der for mig at sige er, de tre vigtige problemstillinger, der er mange andre, der rører sig, det vil jeg indrømme, men i hvert fald, det vigtige er, hvad kommer det til at ske med, når man kan kalde ansvarsplaceringen. Er det, som det er i dag, at man har ansvar for sig selv, og man skal lige op til ansvar, eller som om teg-konsekvenserne, eller kommer der en ny tendens, med at man så at sige, er underlagt i en biologisk skepne. Og igen ved undersøg, det kan også gå ved ned i de helt lille små variationer. Det andet er den diskussion, jeg har ikke lige været indpundt, men det er også ret vigtigt. Hvad sker der med medicalisering? Altså adhudd, siger man typisk, vil have en god kombination af både medicin som ritalin, og forskellige former for cognitive therapy samtidig. Men hvis det er 160.000, der skal findes, og det er i dag er 50.000, der er underbehandling, hvem skulle så overhovedet være, så at sige, at dem, der kunne lave cognitive therapy, altså man andre, det ville være uoverskubligt, altså ressourcemæssigt ganske enkelt. Derfor har vi et problem, der kan være, at vi så at sige får ritalin og andre, hvad hedder det, altså medicaliseringer, at den, så at sige, er simpelthen, er simpelthen årsager, så som mange ressourcer til andet, vil den blive så dominierende, at den så måske også lige frem kan have nogle bivirkninger, vi ved faktisk i dag, hvor mange bivirkninger der er, ved forskellige former for medicinering, I ser ikke blandt børn og unge, men heller ikke voksne. Endelig, det sidste, det er så, at vi så, allerede i dag, er ved at se en form for ingenmandsland, ved at sige, at hvis det er relativt tilfældigt, altså i gode søjene, om man får en adhuddianose, eller ikke har en adhuddianose, hvad som med dem, der på en eller anden måde, ikke har ret meget, altså, det siger, de har vanskeligheder, men de er så små, at de, så at sige, ikke kan komme ind under en enlig diagnose-logik, men de forstår til, at de kan glade sig, altså de, der er ramt af problemerne, så at sige, kan glade sig, altså selv, selv i samfundet. Det er en af de ting, der også er maximet med i på i dag, nemlig, at der er flere og flere unge, som på en eller anden måde falder mellem de to ståle, og derfor er der også flere og flere unge, som så at sige, får forskellige former for vanskeligheder i livet, uden at de nødvendigst har en diagnose, men heller ikke er, i standstill, at klare, så at sige, de normale konditioner på, for eksempel uddannelsesmarkedet. Det var jo jeg nu også sige, tak for maximet.