 Vi er vant til at forstå danske historie i modsætningen til den historie, der er foregået i udlandet, hvor man har kappet hovederne og kongerne, og man har kæmpet på barrikaderne i gaderne under store revolutionære slag. Og noget af det, der er allermest dansk og som inkarnerer det demokratiske i den danske folkeshjel, sådan som vi normalt forstår den, er lige præcis den danske grundlov fra 1849. Vi fortæller os selv, hvor demokratisk den her er, hvor dansk den er, men hvis vi ser nærmere efter på grundlovens historie, så er det måske virkeligheden slet ikke så demokratisk end da. Og måske er det, der trosselt er demokratisk ved den, de skrigt man gik i demokratisk retning i grundlov fra 1949, slet ikke så dansk end da, men tvært imod noget, man har importeret ude fra gennem resultaterne af de store udenlandske revolutioner, og gennem frygten for, at revolutionerne skulle brede sig til Danmark. Men man kan jo godt forstå, at vi i Danmark er vant til at betragte den danske julegrundlov som resultatet en gemytlig og fredelig process. Det kan man jo se i et af de vigtigste kapitler, der ligger lige bagud for julegrundlovens tilblivelse. Den 21. marts 1848 gik der en stor demonstration igennem Københavns gader op til Kristiansborg Slottsplads. I spidsen for denne her demonstration gik Københavns borgerrepresentanter og de mest fremtrædende oppositionspolitiker i deres fornem frakker. Her ibland en 37-årig jurist, der hed Ørla Leemann. Ørla Leemann havde i overvis kæmpet for en samlet dansk nationalstat, og for reformer, der skulle afskaffe gamle enevældige, det gamle enevældige kongedømme, og i stedet indføre et nyt konstitutionelt monarki, altså hvor folkevalgrepresentanter skulle logge i samarbejde med kongen. Netop i dag gik der rykter om, at nordtyske opbrøjer ville rive slesfi, altså herunder Sønderjylland, løs fra det danske monarki. Ørla Leemann og hans meningsfæller menede ikke, at den gamle enevældige regering var den opgave voksen, så de krævede, at kongen skulle afsætte den gamle regering og mobilisere tropperne mod de her nordtyske opbrøjer. Og da de så noget op til slottet, blev de inviteret indenfor, Leemann og hans venner, det blev hilspå af kongen, der sagde de bevængighed over, det de ønsker mine her er alt imorgers udført. Han havde allerede mobiliseret tropperne afsat den gamle regering og gjorde klar til, at det ny skulle oprettes, og dermed havde han sat grundlovsdiskussionen på helt nye spor. Det var også Ørla Leemann og hans nærmeste samarbejdspartnere, der igennem de følgende måneder udarbejde den grundlov, der stadig festede helt basale rettigheder, som vi har merest den dag i dag. Stemmeret, forsamlingsfriheden, yttringsfriheden. Så det er jo en køn og harmonisk fortælling om, hvordan det danske folks representanter og kongen rækker hinanden hænderne og kigger ud mod bedre fremtider, så den helt fredeligt og gemytligt og hyggeligt dansk uden revolutioner og sværeslag. Men den historie er altså mindst Lisa forkert, som den er historisk korrekt. Hvis vi sumer lidt ud og ser grundlovn i større sammenhæng, så kan vi også se, at den måske slet ikke er så demokratisk og gemytlige end da. For ja, man gav danskeren stemmeret, og det var nyt. Men den danskere man gav stemmeret var ikke den danske kvinde, heller ikke den fattige mand, og heller ikke den unge under 30. Faktisk var det kun én sjætede del af den dansk befolkning, der fik stemmeret ved jul i grundlovn i 1849. Og selv inden for den sjætede del, der havde lov til at stemme, var de toneangivende stadig de fine i de fornemme frakker. Grundlovn var heller ikke helt så fredelig igen, som vi normalt renner rundt og fortæller hinanden. Ganske vist havde de rykter, der havde været i Københavns gader om et nordtysk oprør, ikke tal helt sant, for det her oprør var altså ikke brudt ud endnu, da man havde demonstrationet op til Kongens Lot. Men gemytterne var lige vel så ophisset på begge sider af striden, at der hurtigt udbrudt en borgerkrig mellem den danske kongens undersorter, der er grundlæggende handlede om magten over Slesfi og herunder selvfølgelig Sønderhjylland. Og ude i Europa stod man med i den største bølge af social- og politiske revolutioner, som kontinentet nogensinde har oplevet. Det var begyndt i Paris i februar 1848, hvor der havde været barakatekampe, og man havde afsat den seneste franske kong, Louis Philipp, og indførte republiken i stedet. Og i de næste uger bøggede revolutionerne op igennem Tyskland og nærmest at lide sig stille i Danmark. Så det, den danske konge gjorde, da han møttes med demonstranterne den 21. marts 1848, var at vise ret tid omhoved. Ved at indføre af reformvej de politiske tiltag, som andre steder blev gennemført ved revolutioner. Og dermed sikrer han også, sammen med demonstranterne i de fine frakker, at de blev dem og ikke den primitive pøbel, som man frygtede, der kom til at stille sig i spidsen fra Danmark også i årtierende derefter.