 Det følgende er sagt tidligere i dag, men det kan altså ikke sige for ofte. Uddannelse af dygtig kandidater er universitetets vigtigste bidrag til samfundet. Det er med den største stolthed, at vi på Aarhus Universitet kan følge, hvorledes vores alumner er med til at drive og forandre samfundet. Med deres viden, deres ambitioner og deres ilhug. For at sætte en tykstrej under den stolthed, indstiftet Aarhus Universitet i 2008, eres alumneprisen i anledning af Universitetets fireårsårs fødselsdag. Prisen anerkender enkelt af alumner, der markerer sig på helt særligvis i samfundet, og som katjene, som eksempler for os alle. Prisen er hiddet taget uddelt fem gange. Den første prismutter var hans kongelige højhed, og sidste år gik prisen til tidligere ambassadør Birket Storgård Massen. Alle prismodtagerne er protrateret ved indgangen til aflejen i vindfanget. I dag kan jeg med glæde afsløre, at årets eres alumne på Aarhus Universitet 2013 er mageart og direktør på kunstmuseet Aarhus Jens Erik Sørensen, som jeg beder om at træde frem. Kære Jens Erik, der er mennesker, som aldrig finder deres rette hylde, og så er der dem, som man bare ved at havne på den fuldstændig rigtige plads. Ingen kan være et øjeblik i tvivl om, at du tilhører den sidste gruppe. Når du taler om kunst, så fungerer dine hænder som pensler, der maler ordene med iverige og farverige strøj. Din flotte karriere som museumsdirektør fortæller lige som aldrigs om den passion, du lægger i dit arbejde. Du dimeterede for Aarhus Universitet i 1999 og fik en stilling som inspektør på Aarhus kunstmuseet. Fem år senere blev du museumsdirektør samme sted, og det var omkring den tid, at de ambitiøse planer om et nyt stort kunstmuseem midt i Aarhus begyndte at spige. Efter 20 års planlægningsarbejde kunne du så være med til at indvige det Aarhus, som vi kender i dag. Et kunstmuseum, der er kendt for at huse udstillinger fra nære og fjern, og altid i international klasse, og som har formået at trække gæster til fra everywhere. Netop relationerne til museumskæsterne har været en af de primære farver i din palet. Allerede i studietiden udviklet du et stærkt ønske om, at styrke museerne ved at åbne kunsten op, og gøre den mere tilgængeligt for alle besøgene. De, der ønsker, har faktisk været så brandende, at man nu omdage ikke engang behøver besøge museet for at se kunsten. Du har nemlig også på opfordring fra hans kongelige højhed, Kronprins Frederik, stået bag den tilbagevendende udstilling Skoltebajatasi, hvor kunsten flyttes ud i det åbne rum og optræder i helt nye rammer. Hele vejen igennem karrieren har du bevaret forbindelsen til dine uddannelsesmæssige rødder på Aarhus Universitet. Du samarbejder ofte med forskop på kunsthistorier og bidrager løbende til uddannelsen af PhD-studierende inden forfældtet. Derfor er det en meget stor glæde, at kunne udenævne dig, Jens Erik Sørensen, til Aarhus Universitets ære salumne 2013 i ærtletillød. Bærede gæster, klær alle sammen. Tak til Rikter for den pæne presentation og tak til Universitetet for den forne med titel. Man kan ikke blive andet en overrasket, stolt og glad over at modtage en så æreful titel. Og desuden ret imponeret over at træde ind den lille eksklusive kris af ærre salumner. Så er det, man tænker. Kunne mine forældre blotte se mig nu, stå her og være stolt og ydmy på samtid. Der ville så være nogen, der kunne huske den dag i 1992, for 41 år siden, hvor jeg netop var blevet optaget på kunsthistoriestute ved Aarhus Universitet. Der stod jeg som udlærd elektriker foran spejlet i Aalborg og tænkte, hvordan kommer jeg til at ligne en akademiker. Lige gylte hvordan jeg satte mit elvisaktige hår og lavede ansigtet i eftertænk som et foråldre, så lignede jeg elektrikerne for Aalborg. Når man vi var 60 optimistiske studerende, der startede september 1992 på kunsthistoriet. En stor opråde flok forstås. Det var kort efter ungdomsoprådet, og der var fri adgang. Altså ingen charakter af vurdering. Så også vi fra arbejdermiljøet fik en chance, og de fleste af os var jo helt uddannet, uden nogen form for onnelig bagage fra barndomsjemmet. Men skidt, vi var fælles om det, og vi havde alle den stærke fornemmelse af, at være landet det rette sted. Og oplevelsen af, at fra nu af kunne alle lade sig gøre. Lærerne var til for os. Stadsbiblioteket med sit videnstorn stod og lockede, og nye, spændende emner var der nok af. Alt gik godt. I hvert fald de første tre år. Men i maj måned 1995 skulle den unge gutt fra Aalborg til skriftelige examen i estetik. Det foregik netop her i Avalan. Jeg sad ved et bord lige her og gik nærmest i chok, da jeg så opgaven. Der ønsketes en analyse af en italiens tekst omhandlinget Boccacius og Renaissance Natursyn. Jeg kunne ikke italiensk og følte, at den akademiske dør nu for alvor lukkede sig for mig. Jeg havde mødt muren hertil og ikke længere. Og jeg følte mig pludselig meget ensom i den store historie. Og efter jeg studeret C.F. Møller's sinrige murstins geometri igen og igen, dog uden at kunne løse gået, så var jeg parat til at rejse mig og gå. Men så tænkte jeg, man kan da altid give et bud. Ude fra forståelig glimt i teksten tog jeges janksen og skrev, hvad jeg visste om Renaissance natur, arkitektur og kunst. Til min familie fortalte jeg sandheden min tid på Unia slutt. Og da karaktererne blev slået op lidt af efter 1.03, men nej, der stod 9. Jeg blev helt svimmel. Det var perusende ikke længere at føle sig dum, men klog. Og i 99 efter 7 år var det så ud af ræden. Vi var en generation af kunsthistoriker, som var optaget af en vision, som var ikke tager nævnte, nemlig at udbrede kunsten til folket, at få luftet ud i de kedsommelige kunstmusejer, og få dem åbnet for alle. Vores mission var at gøre museum lige så levende som en banegård, fyldt med forventningsfulde mennesker, der skulle ud på rejse, ikke ude i geografien, men ind i kunstens farveri i labyrinth. For det drejer sig ikke kun om, hvad et kunstværk er, men også om, hvad man gør ved det. Kameraterne dro ud som museumsinspektør til de danske provincebyer. Jeg blev i Aarhus på Kunstmuseet. Jeg var inspektør og får 85 som direktør, med både en vidensmæssig og strategisk ballast fra Aarhus Universitet, lykkes det at løse opgaven med at bygge et nyt kunstmuseum i Aarhus. Det tog godt nok lidt længere tid, end min tålmodighed normalt accepterer. Men pyt, senere kom så verdenskunsten og regnbogen til. Må jeg rindere om, at alle sammen grundlæggen er blevet til, ved hjælp af ord, og specielt ordene ja og nej, vel og mærke sagt, på de rigtige tidspunkter. Mange mener, at tiden på universitetet var den bedste i deres liv. Jeg vil sige, det var nær på at være fantastisk. Aarhus Universitet blev for os det lysende, kreativ og grænseløse frirum, men som ung mennesker har brug for. Og sandheden er jo blot, at vi alle trives godt med at lære, udforske og opdage nye sider af verden, og er os selv. Men det er også rart at se sine teoriere omsat til virkelighed. Lad mig slutte det lille erindringsbillede med at udtrykke en stor tak til alle de, jeg, som har stået Aarhus Aarhus Kunstbosam og mig, gennem morgenen i forsøge på at give kunsten nye dimensioner. Og ikke mindst en hjertelig tak til Aarhus Universitet for det hele, for lærer dig om 90 år, og for hedderne her i en måden, eller tak skal I have alle sammen. Tak.