 For et år siden da oplevede jeg et begravelsesritual i Guatemala. Jeg var ude af Backpack med min lille søster, og vi har fået lejlighed, så vi har udsigtet ud over en kirkegård. Og vi kan sådan se, hvordan langs kirkegården, der kommer den her flokke menneskergående. Og vi kan også høre noget musik, men vi kan ikke finde den her musik. Så vi sidder sådan og zoomer ved vores kamera, som man nu gør. Og så til sidst så opdager vi, hvor musikken kommer fra. At helt nede bag os bag ved den her langs, lange mennesker, der går over ismænden. Det har eksempel det illustrerer meget godt, hvordan der er stor forskel på, hvordan man behandler døden i forskellige samfund. Exemplet viser, hvordan døden behandles i Guatemala, men det viser også, hvad vi ikke gør i Danmark. Fordi i Danmark, der kommer ismænden ikke forbi til en begravelse. Vi skal snakke om danskernes forhold til død, og vi skal snakke om dødens placering i vores samfund. Det andet med sådan, at rigtig mange af os har meget lidt erfaring med døden. Så når vi selv skal dø, eller når vi mister nogen, eller når vi møder en anden, der har mistet dig i sov, så går vi i panik. Fordi vi har ikke nogen erfaring at trække på, vi ved ikke, hvad vi skal gøre. For at illustrere det her med, at døden ikke andet del af vores hverdag, og vi har meget lidt erfaring med døden, så vil jeg prøve at gennemgå, hvad det er, der sker, når et menneske dør i Danmark, og hvordan man gør det i andre samfund. Det starter med, at personen dør. I rigtig mange kulturer, der dør man hjemmes i hjem. Sådan er det bare ikke i Danmark. I Danmark, der dør 80 % af os på hospitalet. Det betyder, at rigtig mange af os har ikke set et li. Hvis jeg for eksempel kommer hjem til min veninde, fordi jeg vil kondolere over hendes morstød, så ser jeg ikke liet, fordi det er højt ansynligt på hospitalet. Jeg bliver nødt til at tage særlige initiativ. Jeg bliver nødt til at beslutte mig for, at jeg vil se den her dødekrop. Jeg må tage min bilnøjler eller tage bussen og tage ud på hospitalet, ellers oplever jeg ikke den dødekrop. Når personen så er død, så skal liet gøres i stand. Og i Danmark, der har vi en bedmand, der tager sig af det. Rigtig mange af os synes, at li er sådan lidt ulegger. Vi har ikke lyst til at se vores nærmeste, se deres krop i forrådense. Vi vil gerne behålle det billede, vi har personen, der den var i livet. Hvis vi for eksempel ser, at den dødekrop nøgn eller efter musklerne begynder at slappe af, og der kommer forskellige kroppsvæsker ud, så er vi bange for, at det kan påvirke det billede, vi har personen. Så derfor kan det lige frem være skadeligt at se den her krop på en bestemt måde. Sådan er det ikke alle steder. For eksempel på nogle områder af Madagasker, så der er år efter, at man har begraget kroppen, så graves livet op igen, og så danser man med livet. Man svøber det simpelthen ind i et klæde og danser med det. Det vil sige, at i Madagasker, der opfattes det her med den dødekrop, det opfattes ikke som noget, der kan være skadeligt for i en sovprocess, ligesom det, det gør i Danmark, hvor vi er bange for, at det billede, vi har er den dødekrop, på en eller anden måde kan gøre skadet, så opfattes det faktisk som en del af sovprocessen. Noget, der kan hjælpe menneskerne til at komme over den her død, og til at få et bedre forhold til døden. Når livet så gør det i stand, så skal personen begraves. Og i Danmark, der dør, eller der bliver størstedelen, er også begravet på kirkegård. I forhold til danske begravelser, så er det utroligt interessant, at størstedelen af begravelserne ligger i hverdagen, måske om formedagen, men hvert fald i arbejdstiden. Exemplet fra Gurtemala, det stemmer fra en lørdag formedag. Det var før, der var marked, så det vil sige, at alle folk had tid til at komme til begravelse. I Danmark, der ser de fleste af os. Vi ser ikke begravelsesoptået, hvis det kommer igennem byen. Og hvis vi vil med til begravelsen, så må vi tage særlig initiativ, vi må tage fri for arbejde. Så det vil sige, at når vi kigger på de her tre forskellige eksempler, så kan vi se, at døden ikke særlig meget, end del af vores hverdag. Vi skal tage særlig initiativ, vi skal beslutte os for, at den skal være en del af vores hverdag, hvis vi vil have det. Vi skal beslutte os for, at vi vil tage ud på hospitalet, vi vil tage vores bussel og tage vores bil. Vi skal måske sige, at vi gør det på en anderledes måde. Vi vil ikke have en bedemann, eller vi skal tage fri for arbejde. Det betyder altså, at vi ikke vant til at omgå stødet. Så når jeg selv skal dø, eller når jeg møder en i som, så ved jeg ikke, hvad jeg skal gøre. Det kan meget godt sammenlignes med det at lære at cykle. Rigtig mange af os, vi har formenlig lært at cykle med, vi sad der på cyklen, og så passede vores forældre på os. Og så efter hånden, som vi var klar til det, blev støtte benet fjernet. Danskernes forhold til døden kan sammenlignes med, at vi bare bliver kastet op på cyklen, uden vi nogensinde har lært at cykle. Vi ved ikke, hvad vi skal sige, eller hvad vi skal spørge om, når vi møder en der i som, ligesom vi måske ikke ved, hvem skal vi trykke, højre bedal ned, eller skal den egentlig, den anden vej, og hvad gør vi, hvis vi er ved at masses balansen på den her cykel? Og vi kan ikke spørge vores venner, fordi de har heller ikke nogen erfaring med døden. De har heller ikke lært at cykle. Det er godt være, at du sidder og tænker, at der er masser af død. Hvad med i mit fjernsyn? Der er enormt meget død. Det er også rigtigt. I medierne er der enormt meget død. Der er enormt mange detektivserier, CSI-serier, rigtig mange af os, fuldt om søndagen med i forbrydelsen, hvor vi skulle finde ud af, hvem der havde myrdigheden, Anna Beglarsen. Eller i tv-avisen der på Spisesadler, hvor de store i store ofte handler om bumper og terrorisme. Men den død, vi ser i medierne, er meget anderledes end den private død. Den død, vi ser i medierne, er blodig, voldsom, afhukket limmer, det er bumper, der kan distruere hele verden. Men når vi så møder den her private død, når jeg selv skal død eller en af mine nærmeste skal død, så er den eneste erfaring, jeg har faktisk har at trække på, det er den medierne giver mig. Men det billede medierne giver er meget ensformet. Der kan døden kun være på én måde, og det er forfærdeligt. Det er noget, som vi for alle i verden skal udsætte. Problemet er, at vi aldrig er nogen sine for mulighed for, og for vores egen mening om døden. Vi får ikke mulighed for at finde ud af, at man er døden egentlig så forfærdelig, eller at døden også humoristisk, at døden også finurlig, at døden også inspirerende, fordi vi simpelthen har og kun har det billede, som medierne giver os af døden. Så hvis man skal sige noget generelt om danskernes forhold til døden, så er det altså, som vi så, det ikke en del af vores hverdag, og derfor, så når vi møder nogen i sov, så kan vi ikke lave med at gå lidt i panik. Lige her til sidst, så vil jeg gerne vente bag til det eksempel, vi hørte om i starten. Jeg vil gerne fortælle, at Ismannen, han solg faktisk rigtig mange is den dag. Meget af mine lille søster, vi kunne se, hvordan alle de her børne og voksne sad rundt omkring den her savoni, og spist is. Og det er nogle eksempler, vi kan bruge til at lære os at inspirere, hvis vi gerne vil ændre vores forhold til døden.