 Frygt og fascination er nøgleoverne i mange folks opfattelse af moderne teknologi. Det er også den opfattelse de følelser mange kunstner giver udtryk for, når de beskæftiger sig med det motiv. Sammen med min kollega Henry Nielsen har jeg skrevet på frukt og fascination, der handler om danske og udenlandske jernbanemalerier fra 1840 til i dag. Her skal vi beskæftige os med danske jernbanemalerier, som først begynder at dukke op i 1840. Det er ikke mærkeligt, at danske maler først beskæftiger sig med det motiv, så sen. Det hænger sammen med, at den industrielle revolution kom så meget senere i Danmark ind i England. En af de første, der beskæftigede sig med det motiv var L.A. Ring. Her i Banevogdon kan vi se hans første maleri med motivet Banevogdon. L.A. Ring var vokset op på Midtjælland, uddannet sig som håndværksmaler, men da han var meget optaget af landskabet omkring ham, tog han ind til København, hvor han blev optaget på kunstakademie i 1895. Han ville gerne uddannelse sig som landskabsmaler, men tvivlede voldsom på sine evner, så han forlod akademiet uden at tage afgang allerede to år senere. Han oplevede det samme, som mange danskere på den tid, nemlig store sociale ændringer på grund af den industrielle revolution, flyttede folk fra landet ind til byen for at finde arbejde. De oplevede, at de havde nye tilværelsesvilkor, voldsom, social og politiske spændinger, var medvirkende til, at mange folk følte en viss usikkerhed, som også ældering. Da ældering maledet billedet her, var hans bandoms hjem netop blevet opløst. Han maledet det i en sommer, men man kan alligevel se en viss tungsendighed i maleriet. Farverne her er ikke forårets lyssegrønne toner, men det er imod sommerens lidt mørkere og grønne. Himmelen er ikke sommerblå, men det er imod overtrukket af hvide skyer. De grå og sortetoner dominerer både i banevokteren og i banevokterens hus og i de lange skykker her. Jernbanen er kommet ind i landskabet, den skiller to gårder, der ellers ligger tæt sammen. Toget kommer brusene igennem en kurve om et øjeblik, vil det være kørt videre. Banevokteren har siddet ind i sit lille hus og har taget store træsko på for at skåne sine fine sko, da han skulle ud og sikre, at ingen kom noget til ved baneoverskæringen. Hans lujede skulder, lange hængende arme, vidner om en følelse af afmagt, en følelse af mangel på integration i det nye liv han lever. Han har formentlig været i landbruget tidligere, men nu har han skilt sig ud og lukket led bag sig. Han er en af de stille eksistenser, som forfatteren Herman Bang skriver om i sine noveller. Han har skilt sig ud fra sit miljø. Her står drengen og vinker til Toget, parat til at glæde sig over de moderne, der kommer igennem byen. Her har LA Ring med alle, når Toget ventes i 1914. Det er sådan, at LA Ring flyttede fra det landlige miljø på Sjælland i vinteren 1914. Her fik han et hus med alle moderne bekvæmligheder. Han malede det her i vinteren. Vi kan se, at vinterstormene har blæst bladende af træerne. Vi kan se den teknologiske udvikling, der er sket siden banevokteren i 480. Nu er der ikke længere et spor, men to spor, der sker landevejen mellem Roskilde og København. Vi har fået en række nye tekniske forbedringer. Vi har fået elektricitet ud til gadelampen i byen, og vi har fået telefonstænger. Så ledes, at befolkningen nu har adgang til telefoncentral og kan kommunikere ud over hele landet. På hver side af baneoverskering venter folk. Herover er det folk fra landet, vi kan se, at børnene har træsko på, og de står her og venter på at komme ind til byen. Vores hovedperson, som står på samme side, kan vi ikke se, hvilken profession han har. Han har ikke nogen redskaber på, så der signalerer, hvad han laver, men han er stanset, da boom er gået ned. Han kan ikke se banevokteren, han kan befinde sig inde i det lille vokterhus, eller sikringen kan foregå en på stationen. Under alle omstændigheder er der taget hånd om sikkerhedsforholdende, boomene er gået ned. Men boomene er gået ned, det giver anledning til, at man må stå og overveje sin situation. Jeg forestiller mig, at han tænker, hvad er det for en udvikling, jeg har oplevet? Er det til det bedre for mig, for samfundet? Hvor er de folk, der tager hånd om udviklingen? Hvordan ville det gå? Ella Reng sade kort før han døde i 1933, at han blot malede det han så, men der er jo undertoner, når han vælger detaljerne. Han vælger boomene, der er gået ned, han vælger tiden til eftertanke, han stiller altså spørgsmål til situationen. Med Erik Rottal forlader vi Storbyområdet og tager ud til en stationsby i Midtjylland. Erik Rottal havde ligesom Ella Reng en opvækst i en lille by på landet. Han tog til København for at uddannelse sig som kunstner efter en uddannelse som håndværksmaler. Og også han forlod Kunstakadamiet efter to år. Han sagde blot, jeg har én kvadrat kilometer at male på, har jeg rile til at male. Så han tog hjem til Gærren i Midtjylland, hvor han ofte malede stationen. Her har han i 1937 stillet sit stabili op, tæt ved stationsbygningen. Vi kan ikke se den, men vi kan se det af Nex, hvor man parkede pakker og gjorde dem klar til forsendelse metode. Herover sluttes maleriet af en høj skrand med høje træer. Tre kølevågne holder her og forean holder et par brunevågne, sådan som tog så ud på den tid. På denne side af maleriet skiller en høj mørk, lykdepel, de personer, der lige er kommet med firetoget til stationen. Det er en pige og en drang, der holder hinanden i hånden. Nu skal de gå det sidste stykke, og herover for dem har vi to af toves personale. I baggrunden lukkes maleriet af en rampe, hvor kreaturerne blev ført op, når de skulle med toget videre ind til slagteriet. Erik Roddahl var en af de danske maler, der tog afstand for de moderne europæiske form-experimenter. Han ville hellere male det hverdagsliv, der foregik rundt omkring ham. Vi kan ikke umiddelbart aflæse, hvad personerne synes om den moderne teknologiske udvikling. Men vi kan se, at Roddahl har hæftet sig ved en sommer solskinsdag. Han har lagt væk på roen harmonien varmen. Nog har han arbejdet med stiliseringer og farveflader, men det er det genkendelige verdesmotiv, der er hans emne. Efter at have beskæftigheder med malerier, tager jeg fat på grafikerne Palle Nilsen. Når jeg tager fat på Palle Nilsens værk, er det på trods af, han er grafiker. Men fordi han er så optaget af det menneskeskabte landskab by, man kunne kalde det byskabet. Han arbejder med den moderne by, han er optaget af teknologien, og han er både fascineret og skræmt af den udvikling, der er sket. I 1959 udsendte han en billigbog med titlen Overføves og Øvridike 1. del. Den bestod af mere end 50 linoljumsnit, hvor han fortalte den antik myte, som vi kender fra forfatteren uvidst metamoforcer. Det er sådan, at Overføves elskede Øvridike, men umiddelbart efter bryller ved dødehuden, Overføves sang sig selv guderne i underverdenen måtte forbarme sig, og de tilod ham at hente Øvridike i underverdenen på den betingelse, at han ikke venter sig om for at se hende. Der sker det, at han locker hende med sig op mod jordoverfladen, men lige, da han når op, kan han ikke vente og venter sig om for at se, er hun også med. Blot for at se hende forsvinde ugenkaldet ned i underverdenen. Historien siger altså, hverken kærlighed eller sublime kunst kan overvente døden. Det er demotiv, som Palle Nielsen tager op i sin linoljumsnit. Her kan vi se, at Overføves har besluttet sig for at tage ud og søge efter Øvridike igen. Han ligger slet ikke mærke til, at hans søgning er styre. Han er styre, vi ved ikke, af hvem, men vi kan se, at han som en majonet fungerer under kørledning, og hva' enten det er spårvården, trøjlebus eller STO, der styrer hans fær ud i verden. Han er ikke et frit menneske, men et søne menneske, der kommer til at fungere som en majonet. I det næste billede fra Serien, Panik langs kysten, ser vi Overføves på fuld fag, forsøgende og indhente tåget, der drøner, der er ud af. Han ser slet ikke det menneske, der ligger i forgrunden, og hvis kroppsbrug udtrykker hjælp. Han har med andre ord ikke tid til at ænse det vægtige, det, der ligger lige foran hans næsetip. Han er så optaget af sin egen søne, at han ikke overvejer mål og midler. Palenilsens vision og forestilling om verden er i høj grad præget af fascinationer og teknologi, men sandelig også af frygt. Han spilder udtrykker en dysttopi. Analys farvstrålene er Paul Ancherbeks plakater, der fortæller om en rejse gennem Danmark. DSB opfordrede hver år en kunstner til at fremstille en plakat, som kom til at hænge på stationerne overalt i Danmark hen over sommeren. Paul Ancherbek valgte at løse opgaven med hele seks malerier, det er oljemalerier, der ligger til grund for Serien. Serien viser, hvordan vi rejser gennem Danmark. Vi starter en tidlig morgen på stationen og slutter en senesommer aften hen. De er ikke noget i mål, de er stadig på vej. De står her og er farvstrålene, penselstrøjen er en nervøse forventning og spænding, lyser ud af billedet. Det næste billede viser, at nu er vi kommet ind i tåget og sidder og kigger ud. Det mærkelig er, at her står en kvige sortbråde og en campingvogn midt på marken. I virkeligheden ville kvigen være løbet langt bort, når den hørte tåget. Og hvorfor står campingvogn midt på en mark? Kvigen står og kigger ud over afgrunden. Horizonten er væk under den, som en flyver ser det, og Paul Ancherbek havde også fly-certifikat. Den står og må op og funderer over tilværelsen. Hvad er det her? Så falder den rejsende ind i sine egne drømme og projescerer dem ud i skyerne. Går vi tæt på de farvmetteret skyer med alle med pastosestrøj, kan vi faktisk genkende sydelandske huse, solbeskinnet og vi kan også opleve en enkelt dansk bundegård. Hvad er det vi drømmer om, når vi rejser ud? Er det syden, sol og varme, eller er det tilbage til et liv på landet? Skyerne trækker op og bliver mørkere, og her står den rejsende og hænger med ryggen til os som anonym, som et billede på det moderne menneske. Han hænger, mens han rejser over Storbæld i 1977, hvor Storbældsbrugene jo endnu ikke bygget. Og så ankommer han kun til den sidste station her uden at nå sit mål. Det mærkelig er, at tåget slet ikke er der, og det er dog det, det hele handler om. På Lankerbæk har forsøgt at underspille sit motiv, sådan som man kan se det i moderne reklamer. Varen er væk. Alligevel er der spåret af tåget. Som nåder går vindusrudernes reflekser op af stigende forventning, og så en faldende melodi, en faldende stemning, en faldende tone her til sidst. Sådane reflekser ville være umulige. Selvfølgelig producerer jernbanetågene ikke vindusreflexer på den lyset himmel. Men det er ikke en gengivelse, at det virkelig på Lankerbæk ønsker. Han ønsker snarere at male stemninger og stille spørgsmål. Hvad tænker vi egentlig om vores livsrejse igennem landet, igennem livet? Rol ofte ro af hollender. Når jeg tager ham med i serien her, skyldes det, at han er så optaget af danske motiver. Han opholder sig ofte her i landet og udstiller også hård. Her har han malet en ståstation dansk sommer i 2004. Vi kan identifisere ståstationen på Højhuset her i baggrunden, og på skældet derfor kønner, at tåget, der kommer med et øjeblik, vil køre til Klampenborg over Københavns hovedbanegården. Det er en sommeraften. Vi kan præcis tage, at klokken er 18.37. Det er i tidspunkt, hvor stationen er helt tom. Der er ingen mennesker, ingen rejsene. Men om et øjeblik, så vil de mødes her. Folk, hvis de påtåger, folk, hvis de er tåget, og nogen vil lægge genkende til hinanden. Det er altså en overgangssituation. Det er i virkeligheden ikke bare en tilfældig rejsetidspunkt. Det er sejnsommer. Vi fornemmer, at det også kan være livets aften, at der er symboliske under 200. Pas på, siger skældet her. Tåget kommer kørende til syneladen. Er der ingen før, der er inde, og øjnene er lidt demoniske, som de stiger på os. Jeg kan næsten se det her, som nogle tænder. Men ellers under alt fred og ingen far, naturen får den sidste varme, solskens stråle her, og har runde organiske former, mens kulturen har mere markante og lige linjer. Nu så roler det rå. Vi vil fortælle noget om menneskers liv. Der er en tomhed til tider. Det går imod ende, når vi er nået hen på sejnsommeren vores livs aften. Henry Nilsen og jeg har i vores bog undersøgt, hvordan amerikanske og andre og europæiske maler forholder sig til jernbanemotivet. Her har vi gjort grundidrede for, hvordan man kan se og inddele deres holdninger. Det er klart, at jeg nu er tidsmæssig grune med forængel over sikten. Det viser sig, at jernbanemalerier har holdninger til motivet, som falder i fire kategorier. Der er en ren positiv holdning, der er en kun negativ, der er en både positiv og negativ, og der er en, der er hverken positiv eller negativ. Det er klart, at danske maler deler opfattelse med amerikanske, som vi ser og studeret over andre europæiske maler. Men der er også noget unikt dansk i vores gengivelse. Kun positivt, det ser vi hos de amerikanske maler, som også har et anderledes udsyge i deres landskabsmalerier, end vi har, eller kan have i Danmark. Kun negativt, det ser vi heller ikke i danske malerier. Men det, vi ser, er maler, der forholder sig både positivt og negativt. Og jeg tænker her på L.A. Ring, der noterede den sociale økonomiske fremgang, men jo samtidig så med bekymring på, hvordan mennesket skulle forholde sig til den teknologi, der kommer. Vi har Palle Nielsen, hvis dysttopiske billeder kunne tyde på, at det er kun negativt, men sådan må man ikke opfatte ham. For Palle Nielsen er netop så fascineret af den moderne teknologi, at den spiller en stor rolle i næsten alle hans linoleumssnit. Her hos Roddal har vi den fredfyldte sommerdag. Man kan sige, han er nok verken positivt eller negativt. Vi ved i hvert fald ikke, kan ikke aflæse, hvordan han opfattet teknologien. Det er en rame om den hverdag, der er hans poetisk realisme. Verken positivt eller negativt. Her vil jeg rubrisere Paul Ancher Beck, plakater og rolle ofte Ros, situation på Peter Bangs vejstation. De bruger motivet til en algorit om, hvordan livet er for danskere.