 Delt en av den siste viking. Dette er en LibriVox-inspilling. Alle LibriVox-inspillinger er offentlig eiendom. For mer informasjon eller for å melde deg som frivillig, besøk LibriVox.org. Oplest av Katrina E. Den siste viking av Johan Boyer. En. Bygden var alt sunket hen i en lyseblå skomring. Og da klokken på lindegå ringte arbetsfolkene hjem til kvelds, bølgette som en solfalssang bortover fjor og fjellet. Husmennene ute på de vie, gule konakre, rettet på ryggen, tog matsbandet i den ene hånden og sikten i den anden. Og i det de flokkevis søkte seg utover mot sine hjem, blev deres ansikte røde fra de brennende skylag, som steg over snefjeldene bak fjorn i vest. Som en gammel borg lå lindegår på en hauge. Vindunnet på den svære, vite stuebygning, flammet mot vesthemlen, havet og park straktet seg nesten til sjøen. I bakgrunden lå de mange røde uthus som en liten by for seg. Det var som denne storgår hadde trykket i andre bruk mot utkanten i bygden, østover mot de loddende skogaser, hvor de mindre gårre klamret seg fast i bakkene, eller nordover til de nakne blåfjell mot havet. Og når klokken på lindegår ringte, så kjimet det litt efter fra de andre gårne over den hele bygd. Husmennene holdt til i de små fiskestueene med en jordflek omkring, utover den jerngrå fjord. De arbetet plikt i mange uker av våre på hovedgården, og drev sine små bruk når de kom hjem om kveldene, og allikevel måtte de söket sin egentlige næring på sjøen. De lå på sillefiske om høsten, de seilt om vinteren, de hundrede mil i åpen båt opp til luffoten, og kanskje var det bare forkjenelsen som fristet. Kanskje var det også fordi de ute på havet var frie menn. Ute på en av de store bygdakere var der i kveld ble ett menneske igjen. Fra lindegår sådde ut som bare en mørk prick i altig gule, men det var en kvinne, det var husmannskonen Maria Myran. At kjære kone på hovedgården var en plikt, og skjønte at målaker er et rimelig dagsverk, så hadde Maria i dag skåret to mål. Nu ville hun bli ferdig med den siste biten før hun gikk, men hun gruet seg for at rette ryggen ut, for da kom hun kanskje til at svimle over hende. Sigden blinket og skar. Det fugtige kone blev samlet av røde, hovne hender, inn til et kjørt som for lenge siden var gjennom vårt. Den spinkle skikkelsen i den grå kjolen hadde så mykje bevegelser. Det sorte tørklæg le rett som det var ned i nakken, men hver gang skjøvende fremover igjen med den samme hånden som holdt sigden. Hun hadde nesten ikke fått en matbit siden i morres, og nu var det ikke bare ryggen som verket, nu begynte det også at suge og suge underbringen. Like i nærheten av henne lå der i en høg av kornbånen klæspilt, som nu hadde rørt det på seg og pratet. I det siste hadde der også litt små klink, og hun som skar tenkte, han er nok lysten på mat, men han litt ventet. Ungen hadde spent av seg de klæsje morn hadde brett over ham, og nu satte han et buttet ben til hver, og prøvde at få fatt på sin egen tå. Det kan der være meg etat sige om, derfor snakket han hele tiden og sa, do, do, do, la, la, la, men var mest på gråtene likevel. Under dette ble de fete små lån nøkende, og begynte at fryse, og hvorfor skulle han så ikke hyle opp som morn var nødt til at høre? Men siden sang, sang uten stans, barnet klinket en stund, og suget i blant på sin egen fingre, og så opp i himmelen. Skienet var jo til en ene kant, mange mørke og stykke menn, men lenger borte var de så røde og ble, og høyter oppe var der et blott dyp, som øynene sang lenger og lenger inn i, og ut av dette dyp yndte små lys at blinke. Barnet prøvde at snakke til disse lys, og sa la, la, og ba, ba. Så strakte dem buttet hånd ut, og prøvde at fange noen av dem, men rakke ikke langt nok. Så prøvde de at reise seg over ende for at nå lenger, men sang bare dypere ikone, og fikk et aks tværst over ansikten. Den butte de hånden fikk fattige aks, og slengte det til siden, men hele det lille ansikt blevet eneste raseri. Det går annet at overveldes av sin egen ulike, og der lød et jammerkyl. Morn bare skar og skar. Nu gruet hun seg for at bli ferdig, for da måtte hun rette seg opp. Da var det at ungen tidet igjen. Hans øyne var blitt så store. Ikke visste han at stjernene der oppe speilte seg i dem, men der var gledet fram en halv guldring over de mørke åsne i øst. Den var så blank, så blank, og atterstrakte barnehendene fram. De små lånene glemte at de frøs. Benene stod rett til hver sammen med armenene. Det var som hele den lille kropp ville lette på seg, og flyde her opp og leke. Til slutt fikk guldringen et ansikt som beste mor, og da barne blev sikker på det, begynte det at le. Så lempet morde siste kondvån i haug, tog seg med den ene hånd over ryggen, og den annen over øynen og rettet seg opp, men kom til at framle på ustøv og føtter. Endelig vaklet hun hen til haugen hvor ungen lå, løftet han opp til seg og satte seg for at igjen melk. Hun sank dyper og dyper i den bløte haug, kondvånene gaslig gost støtte for ryggen, og den lille glemte både månen og skyen, og lå dermed lukket det øyne, og suget innover morens varme bryst. Stakkars liten, mommeletunn, og prøvde at smile ned til ham, men også hennes egne øyne ville ustanselig synke i. Månen over råsene gjøst var blitt solblank, dyggen henn over akrene glitt rett og lyste, her stegen lukket av modende ax og rå mul, men den trette kvinne satte her alene i kvelden, og ønsket at noen kunne bære henne hjem. Nu da ungen fikk bryst følte sulten sterkere, og ryggen verket som den lille suget av hennes ryggmark. Men en brettet uldsjale bedre omham løftet på øynlokkene og vilt ut i det fredelige billede hun så. Den fro de innlandsbygget i blå kvelling, med lys i lys fra gårna, den fruktbare akere omhenne, de mørke skogåser. Det var så jämlige og kjert, og det var for hennes lik en bellsignelse, vokten og støyen fra sjøen ikke nådde hit. I 17 år hadde hun vært gift ute ved fjern, men hun var vokset opp i dalen mellom skog og fjell, av hver sjøen vantrivdes hun i dag som den første dag. Men hun klaget ikke lenger, hun prøvde at arbeide for to, så de syke tankene holdt seg nede. Hennes mann, han Kristavar Myran, var en av den vakreste kare i bygden, men han redd ha av å storm mestepartna våre, han lenket henne til at leve der ute i blesten og den nøkne fjern, han fyldte hennes syn med angst og uveir i lange vinternetter, så hun ofte var på nippet til at flykte sin vei. For ham og de seks barnene var den gråst du hadde ruttet hjem, men aldri i evighet ble det hennes. Hun gikk og plaggtes av hjemvet i dag som hele det første år. Hun kunne arbeide både for to og tre, men det lyktes henne aldri at arbeide seg hjem. Å sjøen, med de hylene dom med dagstorme så lang som vinteren var, bølgen som natt og dag gnoog og fräset i sand og tare, den fräset samtidig hennes eget syn, hun ble savunnløs, den dagen ville nok komme da den tok hennes forstand. Det var lange, lange år. Hun stundet efter den dagen da en Kristavar vi selger båter og hus og flytter med henne og ungerne opp i dalen og begynner å trytte jord. Hverfor dem kunne det aldri bli? Hver vinter satt han livet på spillpålefothavet, og hente det at der var godt fisket et år, så ble det et av de syvdålige, fattig dem var det bestandet. Men at Hale Hamillan fra sjøen var vel som at forvandle fisken til fugl, og ungernes sin to kan med til sin kant. Den elste gutten Lars var bare seisen, men han ville alt på lofoten i vinter, og Oluf fyllte sitt fjortene i vår, men han snakket bare om det samme. Hun var som hønen der er klæket ut annen unger, og får jæves kagler og lokker for å holde dem bort fra vann. Nu reiste hun seg, og litt efter vandret hun av sted, med ungen suret fast på ryggen, et spand i den ene hånden og sikt i den andre. Foran henne lå en slette av akre, de avskående halmstubber virslet under hennes føtter, på siden vandret hennes store skygge, og efter henne ble der en mørk fure gjennom den måneblanket dug. Tørklæet var at der gledet ned i nakken, og det bleke ansikt ble endnu hviter i månen. Et dagsverk forbi, en unge på ryggen, en vandring gjennom den flate kolmark, det gir en kvinnehållning, selv om hun er trett. Da hun gikk for bilindegårs mørke masse av bygninger, så oss lys bak hvite gardiner i en lang rad av vinduer. Da lød pianospill, og over denne høye havemur stod der en duft av æpler og mange slags blomster. Innenfor disse vinduer levde mennesker i mer lys, mer trygghet enn en fiske noen sinne kan få. Han begynte for henne de nøkende vansure torvmyrer, som hun alltid gruet seg for i mørket, og den brede fjon blinket henne i møte med store skjigge fra vestfjellene, og en bred månesøgle hvor i bølgene vugget. Og der nede ved fjern lå plassene lys i lys, og lukten av torvrøk begynte som vanlig at gjøre henne kvalm. Og nu hørte hun bølgen. Shweesh! Shweesh! Det var som sjøen stadig var skjinssyk og frådet om munnen, og når hun var riktig trett, sønte hun nesten at hun kunde fare opp og skumme og fråde hun med. Der slo i mot henne en lukt av brotten tang, av sjøsjur sand, av fisk og sill, av kjærebrette båter og fuktige garen hengte opp til pørk. En luft som gjorde at hun stad gikk med hostet og hodepine og hadde så ont for et puste. Og der vinket også et lys fra myran, det lille hjem ved sjøen. Hun tok seg over røynene. Det er så ont når den man er glad i skal holde til på et sted som man forbanner. Ungen på ryggen sov, enda det lille hode med kjusen omkring vuggetid og dit for verds skritt. Men nu oppdagede hun at de to kyrne og de fire søene enda stod ute i kjord. Et nytt arbeide ventet henne, og Atter tok hun seg over røynene som redd for å tomle over henne. En lun varme slog imot henne, da hun åpnet døren og stegen. Et talg lys brente på bordet. En blomstermalet klokket pikket på veggen mot sør. En bred seng stod både der og ved vest veggen. Rokk og vevstol fylte godt opp på gulvet, og fra de to vinduer titte drøe geraneblomster frem. Men nu hyggete imot henne fra tre unger som reiste seg fra lekerne på gulvet. Mår, mår! De hang seg i stakken henne så ropte i munnen på hinnene, at mormor, hun mormor var kommet hit på besøk. Så går Kammerstøren opp, og en gammel koppar et kvinne med stor næse og innfallende kjinner står der og ser på henne, gjennom briller. Det er farmor i huset. Det er kar i myren. Det blir skjent for deg, siger hun. Å ja, det har vært sent. Og bak farmor kommer et annet gammel kone ansikt til sine, men den anden er mindre, med små trekk og bust på haken. Det er Marjas egen mor. Det er lava rotåsen som har kommet ned fra dalen på besøk. God kveld, sa hun, og kommer håndhilset i det marjala unge nedbukken. God kveld, ja. Du er ute og går så lang vei, smor. De to beste mødrene kunne sitte dagen lang, og koke kaffe på ovnen ute i Kammerstøren, og prate om gammelt og nytt, og om gikk det, og om sugningen underbringet. Men ellers var det så forskjellige som natt og dag. Gamla i myren var vant til at ventet art av sjøen og vår herre. Derfor skjatt hun så ofte med henne i fange og var langsynet. Var det havet, eller var herre hun så? Den anden var vant til det daglige småstrev oppe i dalen. Hun hadde berget fem unger fram på en ganske liten fjellbård, og hun tenkte som så at plukker du tyttebær eller lager du en lime, så blir det en skjelling hos handelsmannen. Men liter du på vår herre og vind og veier, så blir det tomt både i lommet og gryte. Maria så at her ingen mat var laget til kvelds. De to kjeringer hadde vel hatt så mye å prate om, at de hadde glemt på det henne og kyrne. Hvor er han Lars og Olaf? spurte hun. Dem gikk det etter torb, sa farmorn. Det er underliggt at de ikke kommer tilbake så noe. Maria strøk seg over panden igjen, sa et ord til sin mor, men måtte så ut og få kreaturne inn. Utenfor var noenvinnen blåst sterkere opp, og fra fjern lå den evige vislen. Det var som bulgen lute på noe skummelt nu i mørket. Sjuiiisj, sjuiiisj, to. Trillebørn kom først, og siden kallen så målt armenet på den, og han halptet så enda og gnisteringen fra jultappen låd sjeft og halt. Foran var mann bare en bred overkropp, et lite barket ansikt midt i en mengde svart sjegg og hår, og øverste en rød topphue, hvis dusk dinglet ned av leiene øre. Men småguttene som brente tang i fjern fikk snart se han bakfra, og nu hadde han også ben, et langt og et kort. Han seilte som i stor sjøgang, hadde en lyse bred vestrigen var riktig energive at sendes nedball på, og mann bare hadde vært vinter, og han hadde i boksebaken med sliren på å være bredere og ennnu bedre. Den var så skjev, og den ene vadmelspoten uten på den anden minnet som små akkelapper. Bokse låne slåg foller som et trekkspill, men de hang da også over stroppene på de høye legstøvler. Hallå, Jakob! Hallå, pinade med likfoten! Hysj, unga, sa han bare, og trillet videre. Visst var det han, Jakob, og tilnavne hadde han fått fordi han så ofte sa pinade når han svor, og samtidig gjorde han gjerne en sving med den korte foten. Forresten så små guttene opp til ham, for han var høvet som han på den store luffetpoten sjøblomsten, og hadde vært borti så mye, både på sjø og land, at det var et guds miracle at han gikk der og var levende. Når en kar hadde hyret seg med han på luffetreisen, så korset munen seg og sa, du store veiest, du skal da vel aldri være med han, Jakob! Han var stor sjeglar, stor feskar og stor drekkar, og mens de andre sjøkarne levde i de gråstunne rundt bokten, og hadde sorger for kjerring og unger, så var han herlig ungar på 60 år, og båten var hans kone og hans hus og hjem. Sjøblomsten stod riktig nok avriget langt oppe i fjern den halve tiden av våre, men han Jakob holdt til å mord i løftingen da også, og mens de andre fort og tøyset med sildefiske sommer og høst, så gikk han Jakob og tok til helmere ro, like fra det ene vinterfiske sluttet, og til det andet begynte igjen. Og dagene går merkelig fort når han forstår at sove til alle døgnet sider. Ibland kunde det rike opp fra ovensrøret gjennom løftingtake, og nu er han Jakob våken, sa folk, for den dram du vil ha så klivbare å bord til han Jakob. Han hadde ingen slekt på disse kanter mer, men på avreisens dag viftet han flyttig mot landet så vesten, enda der ingen var som sa for veld og lykke på reisa til ham, og våren slog han følge med de andre og seilte de hundrede mil sør over og hit igjen, enda ingen blant i mange i fjern ønsker å velkommen hjem til ham. Hva gjorde så det? De trivde så her, både Sjøblomsten og han Jakob, og i dag kom han riksene med en trillebør i Goveire, men var ikke som eget som full en gang. Hennover sjøen fykede de blå vinnkast i solen, og rundt bokten mellom de to næs ligger grå båten Øst. I et par av dem stikkelo fotbåten sin kjærebrune forpart ut av vakveggen, som får å se efter den årstiden da den skal ut og få riggen til hver sjen. Men Sjøblomsten står alene i fjern uten noen Øst, den er like så husvill som han Jakob, den strekker sitt lange skråg med den hvite ripe langs øverste bor, og begge stavnene løfter seg svarte og storte. Venøsten henger kjellegaren til tørk, og ja, en sill eller tog han vel i folk sliter seg til, som har skinn og tål mot til det, men han Jakob kommer her med trillebørn og blåser av sliktfiske. Så er det at jule ti er. Han Jakob har stanset og gloer utover bokten. En sailer dreier opp for min næse i sør. Det er ikke hvis det ingen sillebåt, ingen fembøring eller fyring eller lestebåt. Det er, ja så pinade, er det en lovfotbåt. En slik har i sjø nu på denne årstjenstid. Det er lynen fra klar himmel, det er rent utrolig, og likevel den kommer der, og den har enda en seksring uten sail på slæp. Jakob setter trillebørn ned og blir bare stående og glane. Han enser ikke en gang at en annen person kommer efter ham, og stanser og glane på samme vis. Det er han, Eleseus Hylla, brede, brunn sjegget og med utstående kjinnben, og den nye, fyln glane slik at en krittvite tanngalen lyser frem og bare undering. Kan du forstå slikt, siger han, og sticker begge hennene dybt i bokselommen. Han spiser ruller av hvit sailruk, og vadmelsboksene henger på støvle stroppene akkurat som hos han Jakob. Gamlingen snur hodet mot ham, tar st gråen ut og putter den i vestelommen, sputter. Nei, kan du begripe det du? Det må være en fremoen, kar. Ja, men jeg tykje mest jeg skulle dra kjennsel på seksringen. Oppe i stuerne ble det fullt av ansikter i vinduerne, og noen kom utenforveggen for bedre at glane. Og på jorda i myren stod to blomde gutter, under hver sin skjermihuve og toko potet. Det var han Lars og broer han, sa Noluf, og de ble begge stående og støtte seg på greveskafte og glane. Jeg går ned til sjøen, sa Noluf. Du er så god at du blir her, sa Lars, for han var skjæsen og den anden bare 14 år, og han skal legå her i verden, og ikke den yngre broen skal lystere den eldre. De to brødrene var forresten vitt forskjellige. Lars var julbeint, du knakket og hissi, den anden stor og tung og hadde arvet morens korte overlepe, så munn bestandig stod åpen. Han kjem opp til nøyst og åt oss, sa Noluf, og nu hev han grevet og la på sprang. Men i neste har jeg blitt rente broen forbi ham. Han var, skrek han. Du skal bytte det så han har kjøpt seg Lofotbåt. Og det var han Kristav Ermyran, og for ham var det en stor dag. Det han i mange år i all stillhet hadde gått og stundet så efter. Det var endelig hent. Han stod her som høved som han på sin egen Lofotbåt. Det var ganske utrolig. Venrorkulten han svang frem og tilbake over hovedet, hans skråge, riggen, dregg og tøg. Alt om bor. Det var hanste hele. Ennnu var den fyrskårene sjøkar i sine beste år. Skjegge sat rødt og kortklippet rundt et fast ansikt. Håret under den svarte så vesten var krøllet og lyst. Det hente når han steg inn i kirken, at storkarsfruene tok lurgnetten frem for bedre å se. Men en fisker med kjering og seks unger har andre å tenke på en at være vakker. Kjøpet av båten gikk forresten så byssyndelig til. Han lå med seks ringen og han kanelet sko-mon inn i fjorn etter skjell, og så enda greker han hen på en auksjon, hvor han hører der skal selges en stor båt. Ikke hadde han utkommet til at legge seg bortin å kjøpe, men der står et kjukt med folk i fjern og lensmann skriker, og ikkje en kjeft lukker seg opp for at by. Og der står båten. Kristavor begynte å gå rundt omkring den. Han skulle ha vet på at bedømmens likar, og den var da så godt som ny, tog det ut til, velbygget og fin-fin i linjene, riktig en havplog til at kløveskavler å bryte seg framme. Hva kunde der være i veien, siden folk nektet at by på en så gaste båt? Så var det en fyr som ikkje kunde tie, men sprakk ut med at båten hadde kantret i tre vinter efter hinanden på Lofothave, og nu gikk den for at være en ren likkiste, som ingen lenger ville hyre seg med. Og der til var den en tung seglar, som la seg etter de andre på nord- og sørferden, så en høvetsmann med selveaktelse aldri ville by på et slikt traug. Og da var det at Kristavor sjøte hjerte opp i livet og bø en renn spottpris. Det frø sammen nedover riggen da han fikk tilslaget. Der sto han, fattige stymperen, og eier ganske alene en Lofothåtbåt. Vil du drepe deg, senn fyr til ham og flyr til, og hele skokken av folk styrret på ham og syntes at mener det samme. En høvetsmann ute fra sjøbygden kan ikkje an den erte innfjoringene, som gjerne vil være sjøfolk, og derfor svarte han at båten var god nok, men det gjelder en del om de karren som er om bord. Så begynte jo kallende at rykkje nærmer inn på ham og spørre hva han mente med det. Og så får han jævel opp i ham, så han sa rent ut at båten var altfor gild til de her innbygdingene. Her kunde de være gode nok til at grave opotet av jorden, men sjøfolk ble de aldri. Jeg skal vist ok, jeg skal få en til at gå, jeg, sa han, og ja, Gud skal jeg få en til at stå med. Men hadd han ikkje da gått sin vei, så var det vel blitt stryk å få. Nu kom han. Høvedsmann hadde han vært i mange år, det var ikkje derfor, men han eit bare en part i båten, og hva hjelper det om fiske slår til for en gang skjøl, når det skal deles på seks mann? Han Kristavir hadde sønner som vokste til, og hans hode var ført av planer. Kom den dagen da han kunde bemanne sin egen båt fra sitt eget hus, så kunde et eneste godt fiske gjøre ham til en mæktig mann. Nu skylket han for båten, ja vel, han måtte sette seg i mei skjøl, skulle han ganske alene ruste ut seks mann til et vinterfiske. Ja vel, det var dum dristig, men nu hadd han hoppet ut i tide, gjort er gjort. La gå, rupte han til kaneles som sto i fremrummet, og toppseile blæret seg ut, sank sammen og glede ned. Han gikk stor sjeile samme vei, dreggen ramlet om bordet, svære båten turnet opp for trossen, og la seg unna for vinn. I fjern stod det kjukt med folk, og da også seksringen var fortøjet, og jollen kom mot land, var det lage som skrek på lang lei. Hvem som eg lov fot båten far? Kristavir svart ikke, han var bliv over hele ansiktet hans stegeland. To av små ungerne hang alftig hans hennar, og han bøyet seg ned og småflyrte til dem, enda det pratet og spurte rundt omkring ham. Så gikk han langsomt oppover fjern, med en unge i hver hånd, og ja, da sa han blitt til alle kanter, båten var hans. Var han Jacob stod for seg selv, og kjæret seg ikke om at væren er kjærrig, han grein i ansiktet, og prøvde å finne ut, om den der båten var noe å fare på sjøen med. Nå skal vi kapp seggel, sa Kristavir, i det han ikk forbi ham. Oppe på jordet, kom en kvinne med unge på armen, og med engstelige skritt i mot ham. Det var Maria. Velkommen heim, sa han, og prøvde at smile, men øynene stod redde i det bleke ansikt. Kristavir gikk langsomt ved siden av henne, og ville bare høre om alt stod vel til. Han syntes, hun var en makeløs kjæring, og hadde hun sine tanker og meninger for seg, så måtte hun dast handelig ha lov til det. Men to gutter rådde alt om bor i lovfotbåten. Det var han la, så han oluf. Kaneles Gomond, som hadde vært med en Kristavir på turnetters kjell, var en tredjevårig ungkar, liten og blek, og hadd han ikke hatt en blonde bartel under nesen, så ville nok folk ha trodd at han var en gutt unge. Nu gikk han med skrinet sitt oppe på nakken, opp fra grennen ved sjøen, og innover bergenet. Han sang, han vugget med overkroppen, og sang. Han hørte til på en liten fjellgård, og der hjemme var det bare en halvblind far på de søtti, og en liten søster som ennnu ikke var konfirmert. Hadde han bare kunnet dyrke opp jon hjemme, så kunne det bli en stor gård, men til det trengtes den skilling eller to, og skulle han ikke kjenne den på sjøen, så kom og fortell han, hvor han skulle hente den fra. Forresten var han uhellig år efter år, og derfor var det slit borte og smal hans hjemme. Men han kanelest sang. Om det så var Presten så var han dent besett til at skrive han inn som far, hver gang en jente kom i omstendigheter, og om Presten tykte det var murro, så ble det et dyrt speld for han kaneles i lengden. Men likevel holdt han seg laks og glad, og sang til en hvertidig herligste viser i verden. Det var en sjø i stua på myran, utover kvelden. Det var båten, og det var han far. Hadde var han far og båten. Om det så var den tioårige tosten, så hadde han nu været om bord. Og han bestemte at hans egen lille båt, som var så stor som en tretaffel, den skulle hete Cobben efter stor båten. Han Lars hadde fått det løftet av faren, at til vinteren skulle han endelig få være med, og derfor var han ennnu mer myndig overfor Oluf, for nu var han da nesten en lofuttkar. Det ble sovet rolig i sengen i det lille hus, men der var en som ennnu ikke hadde sagt et ord, og det var Maria. Hun lov åken ved siden av Kristaver, men hun lot som hun sov. Og han selv, han tenkte på de høysjonister, han nu måtte ha fattig til banklån, og alltid han måtte prøve å få på borg på doshandlerne her og i byen. At ruste ut seks karer er ikke småting. Blede så svart og med fiske så, ja, så var det de tønna sparker både med ham og hans. Så var det Cobben. Det synes da min i øret nå om at han bare sjade som en gap. Når båten hadde kantet for andre, hvorfor skulle så han få den til at stå? Var ikke det bare skryt? Og tør du til elste gutten din, med på slikt vågespel? Men han småflyte til det. Det er med båter som er hester og kvinnfolk. De har sine unoder og luner, og de gjelder som du er kar for å tukte dem. Båten hadde ingen feil, i alfall ingen som det ikke gikk han å rette på. Han igjen tok, jeg skal vise dere at jeg skal få den til å gå, og jag husker jeg få den til at stå med. Men hun skulle ha vist det der, hun som lå ved siden av ham. Å ja. Lars lå på loftet ved siden av Oluf, og han tenkte til han sovnet, og han drømte til han forovrende og vaknet igjen. Han Oluf sov hele tiden, for han hadde nu ikke mer vett. Men det var ikke lett at være Lars. Det drog igjen fra så mange forskjellige kanter. På skolen hadde han vært en ren kløppar, og hjelpt var det at lese. Det var sikkert. Og både lærer og presst hadde rådet han til å prøve å låne seg frem, til læreskolen. Det er fristet, det er fristet. Han ville gjerne opp og frem i verden, og mor gikk bestandig når de var på Tomansson og gnoge om at det var den veien han skulle. Men far han så lå fotkar og høvetsmann, og han ville gjerne bli som han far også. Han glemte aldri da prestefrua en gang, kom hen til ham og sa, nu vet jeg hvor den Olaf Trygg var sånn så ut. Han var på en prick som far din. Og nu husket han bare lærer en en gang og hadde sagt om staværingene slå fotboot. Det var rettlingen av de gamle drageskiper som førte vikingene av sted til oppdagelser og kampe hvitt over alle jordens havet. På den samme båten seiler fiskene enn de hundre de mye nordover til kamp med storm og hav, i dag som får hundre det og mange hundre det år tilbake. Visst ville Lars bli akkurat som han far. Han sovnet og drømte han var med i slaget ved svolder. Olaf Trygg var sånn var farnn og han selv enar tambarsjelver. Han sjøt hårdere skudd enn de andre og bu en knakk. Va brast så høyt, siger Olaf. Norge av din hannkonge, siger Lars, var han for over enda i sengen og der lå den tosken Oluf og bare sov. Den neste dagen satt i bebore og åt, det Oluf sa, men båten har deg ingen vimpel far, du skal vel ha en røvvimpel på mastetoppen som skikk og bruk her. Farns varte at han hadde tenkt at snakket til å skredder karna om det. Maria løftet da inn ennne opp mot ham. Å, så mye lyte vel betru meg, sa han og lysnet i ansiktet. Ja, det beste er godt nok, sa han. Maria hadde noe rødt høyliggene, som var akkurat stort nok til litt underkjørt for henne selv. Samme dagen tok hun det frem og klippet av et stykke, en halvalen brett og godt enn allen langt, til vimpel. Så fant hun noe lyset blå ultra og satte seg til å brodere en K og en M i denne røde duk, som smalnet av mot en ene enn. Hun sydde på det og var så lys i ansiktet, for de disse to bokstavene var hans, og samtidig hadde hun lyst til å tut det. Men så en dag tog hun helgeklær på og et tøg i hånden, formant å unge ned til å være snille, og ga seg så av stedet utover veien. Hun skulle opp i dalen til brorsin og hente ned i ku, som hadde gått deroppe på fjellbeite i samme. Kua hadde hun fått som kalv og smorn, og hver vår hadde hun siden leit en dit for sommeren, og hver høst hente den nedover igjen. Det var en besyndelig gang både for kua og henne. Når de ga seg vei fra den lille plassen ved sjøen, da snuddede hun Ruslan sitt vakkere, hvite hode tilbake mot husene, og røytet. Den hadde stått derpå fjøs om vinteren, og nu var det dens hjemme. Og Maria tenkte på ungenen, så det var ikke lett for henne heller å gå sin vei. Men så snart de kom innover mot dalen, begynte Ruslan at veire oppover mot fjellene. Den kjente luften igjen fra de lange, lysede døngen på sæterbeiterne, og nå slog den over i et lettere fotlag, og småsuttret og skjinte på. Og Maria selg glemte ungenen å stua ved sjøen, og fikk en lettere og lettere gang hun også, for hun skulle hjem til det eneste sted, hvor hun hadde det gått i verden. I dag var hodes og fullt av alt ståket der ute ved sjøen, og da hun kom forbi linde, går brettet bygden seg ut med skoge, og går i varm høstsol. Hun så grønne granåser med enkelte roser av blodrøde løvtrær. Å, hun pustet friere, og fikk et lettere fotlag. Så kom dalen, og det ble blunt, elven blinket opp fra bunnen, og sann rykket inn på oss av velkommen hit. Hun måtte sette seg på en sten og tørke øynene. Hun når frem til det lille gården, hvor mon lever som korkonosbron. Det er små, solbrente hus med grønn jord og gulet akre omkring. Det hele er som et billede klippet ut av skogviden, og et mere velsignet sted på Guds grønne jord kan hun vanskelig tenke seg. Om kvelden er det bare frost og måne, og hun ligger i kammer så hører skogshus, men ingen bulge, og hun foller hennene og ber. For her, her finner hun vår herre igjen. Der ute for sjøen er han bare dumme dag, og står med ulykker og rett selv. Nei, der ber hun ikke, der trotser hun ham og biter tennene sammen. Men her, her finner hun vår herre igjen. Neste dagen går de nedover igjen, hun og den store røde kua med det hvite hod, og de vakre hod med messingknappene på. Og kua snur seg og røytter tilbake. Det er et farvel for i år, og i fjøsesvaret er det fra gode kammerater. Maria går også tungt, hun går hjemmefra. Dalen følger et stykke, og hennes øyne kjært hengner fjell og skogåser. Så blir det stor bygda, og enda er det vakkert. Så blir det linde går, og utenfor er det torfmyrene og sjøen. Men her er det at Rusland løfter mulen og veier utover. Den kjenner luften fra det lille vinter hjem ved sjøen, og i samme øyeblikk slår den over i et lettere fotlag. Og Maria tenker på ångene. Undres på om der er hent noe galt, men sunn var borte, og hun slår over i en lettere gang akkurat som kua. Slik kommer de nedover jorda. Kua sutterende, og Maria med drop ned til ångene. Og om alt står vel til. Slutten av del en. Delt to av den siste viking av Johan Bojer. Denne Libri Voksenspillingen er offentlig eiendom. Tre. Skal du på bygde og tigge folk om at skrive på for banklån, da blir det en gang for seg. Han Kristavar kunne drye og kvige seg i det lengste, men en dag kom der Lensmansbre fra innbygdene, og hvis han nu ikke betalte båten med det alleførste, så kom der folk og tok den fra ham igjen. En kallblåsende november dagla han i vei. Han gikk ikke til brand på linde går, og heller ikke til noen kakser i stor bygde. Han fikk holde seg til husmansgrentene her ute. Den ene små kall er nærmest til at hjelpe den anden. Men mange natt i forveien hadde han liggit og gått kameraterne over, og denne gang kom han til at måle å vei dem på en annen måte en før. Den ene er en skitvyr som han ingen takt vil skylle, en annen er geriper, en tredje en ledsar som nok vil forstå at få han på dør med et stort beleg av guttsord. Og så ser du kanskje i mørket ansikt som til daglig bare er flås og flir, men som du like vel hefter deg ved, når det kommer til stykker han kanskje mer beinøg enn de fleste. Der lå et lite rømalt hus ved siden av et gråttfjøs ute ved skogen under linde går, og her var han søster gift med Lesehus hylla. Men skyllfolk er nu ikke bestandig de første man tyr til, og han Lesehus var dessuten av dem som gikk å så etter om kjeringen brukte for mye fløte og kaffe når han var borte, og ofte slog han henne både gul og blå. Jeg liker vel kunne ingen være sint på ham i lengden, for borte mellom kamerater var han en lettlivet gauk og en riktig kar både i båt og i bu. Han stod og huggs måve i skottet da Kristavir kom, det bare straks inn i stua, og i dag kom en berit fra kjøkken og var verken gul eller blå. Hun fikk en dag kjelen over på kokeovnen inne, skjønt kallen satt der og såpå, i vinduen var der blomster bak små, hvite kardiner, og er lukket så frisk av eneren som var strødd henne over gulvet. Kristavir satt ved døren og hadde fått på pipa, og han fortalte skrøner og storflyte og gruet seg verre og verre for at få frem sitt ärende. Og en berit stod der og såpå, han var syntes vel, han var noe besynderlig i dag. Hun var hulkinnet, men røllett, og den svære hårknutning i nakken var ganske gulvfarvet. Ja, at det vakre kvinnfolket skulle ta til takke med den er bukken, bare fordi hun som jente hadde vært uhellig og fått seg en skrikar med en annen fyr, det var noen historie for seg. Nei, men er det sant det som folk forteller lel, spurte hun og begynte å dekke på bordet. Forteller, hadde folk noe særst at fortelle nettopp nu? Ja, at du er arva så mye fra Amerika. Jeg, fra Amerika? Ja, og at det er for de pengene du har kjøpt båten. Å, slik, så det var på det vise, og nu satte han en lesus der og stivglodde på ham, og den hvite tangaren lyste i det brune skjegge, og kjinnbenene stod ut og de store brune øynene var enten syke av nysjærighet. Og det ble for morosamt, det ble så overmenneskelig trøysomt at en djævel stakk opp i Kristaver igjen, så han lot den forblid den trua. Amerika, Arv, ja, ha, det er underlig hvordan det kan gå. Mere ville han jo ikke ut med nettopp nu. Da han så satt og drakk kaffen, og han leser og slog frem på om å få være med ham på Lofoten i vinter, så svarte han Kristaver at det var akkurat det han kom hit for i dag, visst ville han ha med. Men han er lesus gikk videre og sa at han i år hadde tenkt så smått på at råde seg gann bruk selv for å få helt lotta fiske, men han tenkte en høysjon. Så, ja, ja, han Kristaver var straks villig til at skrive på for ham. Ikke snakk om annet. Da han kom utenfor sprakk han i at flire. En gap er du og en gap blir du, sa han. Det var vel ikke for at drive kommers med folk at du gikk på bygde i dag. Men inn i stua begynte han i lesus at fly frem og tilbake på gulvet. Der skjer du, sa han til konen. Fikk jeg ikke rett? Han er arva. Er det et besyndelig kollis det kan lage seg for sommer folk? Det er kanskje tusen på tusen. Du skal så han kjøper seg stor går snart og begynner å kjøre omkring i firjulsvang. He, du er så god at du går innover i kvelde og spør om at låne oss til å kjøpe en kufor. Nei, så sann det ligger, sa han. Det får du gjerre selv. Nekte du? Er det på den måten du svarer meg? Pasteg du? Pasteg du? Men han Kristaver travet videre i Nordvinden. Og nu begynte han å gå innom den ene efter den anden og få nei. En så velbergetes mann som en Andreas Ekra, som var høvets mann på skinnfiken, og hadde ligget i Roorby sammen med en Kristaver som mangte ett år, han sa nei. Folk syntes vel som så at derfor være i måte på at slå stort på, når han ikke har en skjelling at fare med. Han ble mykere i knærne, eftersom han gikk videre med et nytt nei i Lommen. Han holdte en ene hånden over hatten mot blesten og kavet hiss i med den anden, men han hadde dagen for seg og fikk svelge noen neier enn nu. Der kom imot han en karr i vit busserull, søvest og bokker seg. Han stakk den venstre hånden dypt i bokselommen, og den høyre skuldren kom litt foran den anden. Det var høvets mann på morilden, det var Per Susansa. Du er ute og rakler i vinn, sa han, men jeg ser litt og stanset opp. Det var så det. Han Kristaver var ute og tok seg en lysttur. De blevstående, som fiskere pleier og ser utover sjøen, som piskedes grov i i Nordvinnen. Per Susansa hadde ord for at lyge så fort som en hest traver, og de verste historier fortalte han med det alvorligste ansikt, og ingen trodde et ord. Men nu var han godt og veldig 60, bokker seg var grånet, nylig var konen dödd ifra ham, og hjemme satte han en ugiftdatte som snart skulle ha seg en liten. I dag så han riktig gammel ut. Av likevel, som de stod der, klemte Kristaver til at spørre ham om kursjon. Og nettopp han Per, som i det siste hadde hatt så mye av motgang, nettopp han sa at det fikk der vel bli en råd med. Det er lettet på gangen for den anden, men han måtte ha et navn til. Flere neier fikk han jo efter på, men nu ble de lettere at bære. I skomringen nærmet han seg to små røm alte hus oppe ved torvmyrene. Det var jo sånn Henrik Rabben, og den fyren var litt annerledes enn de andre i grennen. Ingen kunne forklare hvorfor alle menneske så så opp til ham. Fiskere og husmann var han som de andre. Lert mer hadde han ikke, og syndelig velstand sat han ikke i. Men da han kom inn, hvor der var sjø og leven, der ble det øblikkelig stilt, og alle skynte seg for at i plass for ham. Han var middels høy, skulder bred, gikk til daglig med böter på vadmødsklerne som de andre, men det mørkebrune helsjege var bestandet i så veldig kjemmet, og de smørgule barter skilte han fra det øvrige skjege og strøk og kjemmet dem så umhyggelig ut til begge sider. Næsene og øyneene var store, han var fåmelt, men smilte når han endelig sa nå, og jo mer han smilte, jo alvorligere ble veynene. Når de lå på fiske, kunne han ta øsekarre fullt av sjø og holde opp til næsene og sype til seg som eget han kunne, og det gjorde han, sa han, for det var så godt for helsa. Men den lille jordflekkens indyrket han bedre enn noen, og han var den eneste i grennen som hadde havet foran stua med mange slags træer og blomsteri. Da Kristavar kom dit holdt Henrik på at rense korn på loven. Du kjem akkurat som eget trang deg, sa han, og smilte. Han blev stående og stryk i korns døv ut av barterne. Ja, for du har vel bruk for en lotte kare i vinter. Kristavar husket nå at han Henrik hørte til det båt lag som i fjor vinter ble påseglet av en damper midt på svarte natta og mistet både garn og båt. Det var i en tungsinn de at tenke på at den der dyktige kare nu måtte gi seg vei som simpelotte kare. Ja, ja, det var nettopp det han kom efter, sa Kristavar enda en gang. Men gikk det annet spørre Henrik om køysjon, etter alltid han hadde tapet i det siste. Kristavar var trett, han orket ikke gå til flere i dag, og da han spurte var det mest med gråten i halsen. Henrik tenkte og drog i barterne bare ut i øyeblikk. Så ble det ja. Han skal nå ikke ha gjort det for ingenting, tenkte Kristavar, da han enda lik og visste at båten var berget. Fyre. Sneflokene seilte alt frem over blå heia i nord, dagen over grå og mørke, og innover veien mot landhandlere ble der en trampa mange føtter med gjerninger under hælene. Som trekkfyglene flokker seg før de legger på langferd, så leddes kom sjøkarne i små stimer. De så noenlunde ens ut, i vit seilduksbusserull, svartfylt hatt så visen en paraply, og gråva at mølsbokser, som neden tilhang over stevlestroppene. Men sommer hadde ruet topp huver med dusk, som yngget nedover de ene øre. De fylt det først butikken på den her siden av Brua, og de sto der, tett i tett, busserull ved busserull, og den puckel ryggede fyren bak disken vimse tid, og de til lampe lyset, og han fandt frem av hyller og pakket inn først det som skulle være sist, og en sjelgengang fikk han en skjelling at kasten er i pengeskofen, men det meste måtte skrives opp i en lang bok, hvor den ble ant verheftet fast efter en hyssing. De som sto i bøkenet både i fjord og i forfjord, de holdt seg gjerne bakest og småpratet om veier og vinn, men frem til disken måtte de jo før de gikk sin vei. Borge skulle de alle sammen, melsekker, tobbak, rygkake, stuvet ned i splinte nye tannar, sirop i kagger, kaffe i dunker, lære og parafinoilje, og nesten alle skjilt det fra før, og alle ventet at Lofot fiske denne gang skulle gjøre den både skjilfri og velstående, i år måtte det da endelig en gang slå til. Den pokkel ryggede bak disken så på den ene efter den andre. Fikk de ikke her, så gikk de til konkurenten på andre siden av Brua, og fikk de det der, så gikk de vel dit først også, om de en gang fikk noe å betale med. Men landhandlerne hadde ikke alt som skulle til, så de fleste selte en tur i snertik innover fjon til byen. Der var rundt bryggene hva havnen små butikker med utstyr for fiskere, fra oljehyrer og taug, garntrå, angler, og like til skrive papir til Lofot brev. Her stampet tunge sjøstafler inn, våta av søl og sne, og skodden ute fra slåg vit røken gjennom døren, som ringet med en klokke. Bak disken foran en hel utstilling av trå og taug på veggen, sto en fyrskåren fyr i vatt mellom røysetter, med ansikt sjegg og klærmerket av mel, kjære og sirop. Det var utnesen som en gang hadde vært fiskeskjell. Det var hit Kristavre og P. Sjønsa kom samtidig, og butikken var full av folk fra inn og utbygter, og alle sammen skulle ha Lofot utstyr på borg. Ja, ja, sa utnesen til en liten røsjegget fyr, men det her forsannelig blir siste gangen. Gasflammen over disken ble tent, og døren gikk og ringte, og flere hadde stått der i timesvis uten å få frem sitt ären. Endelig så utnesen på en P. Sjønsa som sto der med det grå bokkesjeg, og den ene hånd i lommen og satte skulderen fram. Hva var det? Tja, det var nog helst hele butikken, sa Per, og snakket i nesen og var alvorlig. Utnesen måtte flyre, for P. Sjønsa skyldte for flere år, men det lettnet også for de andre som sto der, fordi det var en i blant dem som fikk den mæktige mann bak disken til å legge bort butiksminen. Han ville gjerne ha talt som fans her og betalte kontant, sa Per, men så trafte seg så uhellig at han hadde glemt å ta med seg småpeng, og derfor fikk han nøye seg med noe mindre, og så rekket han frekt opp alltid han måtte ha. Det er ikke lett at si nei til en som får hele butikken til at le. Døren ringte, og innenselte han Jacob, han pinade med lysfoten. Han hadde været på råst jua i natt, for full, og nu var han ute for at handle, og hos han var det så viss ingen blu ferdighet, han brøyte seg frem til disken og begynte at korsje seg over, hvor mye gifte og unnskap folk kan sette ut. Hva er det nå, da, sa utnesen. Det er faen åk, sa Jacob. Der går de skitfyrene og setter ut at varan er så mye bedre hos han lagen er på brygget her. Jeg bankade dem opp igår, og derfor fikk jeg fritt hus i natt, men pinade får du lett med gfån og tøg og trå for at jeg tok deg forsvar. Og utnesen rysste på hodet. Han visste at Jacob fôr med langen, men det var det like vel bedre, en og annen hang over disken med guttsord når de ville borge. Men han Kristave skulle ha mye. Utnesen åpnet øynene større. Han Kristave skulle ha for fem mann. Ja, det står noe ikke på deg som var mann for at kjøpe deg lo fotbåt, sa Persius Hansa, og utnesen hørte det, og det var vel også meningen. Det gikk i ham. Han Kristave så ut som en, der betaler for seg. Så seilte de sneveier utover fjonen igjen. Det ble travelt nu, før jul. Og i myran ble det trangt om plass utover kveldene. Han Lars og Anoluf satt ved en vegg, og Bat-Torske garn om kapp. Kristave satt ved en annen vegg, og sjøte helne på. Den tiårige tosten, Olle Leonetta som var 6 år, satt på gulvet og hadde nok at gjøre meg å fylle garn og olene med trå. Hun Maria strevet med at strikke ferdig to tykke ultrøyer til lo fotkarne. De var til å trekke over hodet uten på ultsjorte og linnsjorte, og rundt armer og liv var der blå og røde ringer. Om de sover gamle med brillene, så satt hun i ovnskrokken og gnet mot en riflet fjell de nye ulvotter og labber, dyppet i varmt sopevann, så de kunne loe seg sammen og bli tykke og varme. Du får det nok godt på føten, sa hun til Lars, og viste ham et par sokker hun holdt på meg. Den osne lampen lyste matgult over mange travle hennar. Så kom deres komaker i huset, og da Lars sto i de nye myke sjøstovler som kunne folles nedover kne, men også trekkes helt opp i skrevet, da bad han oluf gå til siden, så han kunne få plast til å røre på seg. Og det var nu at faren hentet inn en sekke ute i svalen, så man kastet henn til ham, og der kom fordagen en ny blankse vest, en gul oljetrøye som luktet så frist, og som fingrene nesten ble sittende fast i. De store veies, sa oluf og stirret. Hold kjeft, sa Lars, for der var ennnu en stor skinnstak til å trekke uten på stavlene. Da han endelig sto i fullstas, var han riktig en hermann i røstning, og det var bare dumt at den der toskungen i onettet akkurat nu kom å ertet ham å spurte, om de skulle ut og kapp springe. Der kom klare stille fra st kvelder, da veien oppbakkene i skaret, og det bukte et bon av blank is, og det luftet og luftet seg stadig høyere til det svante inn i selve himlen. Og nu hadde ungdomen en stor tim i kjelker. Det hente jo at Lars slapp garnbindingen for å gå ut på dørstenen som snarest, og nu ble det ikke godt at være han. Han hørte rop og leven fra bakkene, og så veien formeliss sprake av gnister, hver gang jernstangen under meg en røk henn over en sten, og visste nok var han uen lofotkar, men han hadde jo også en kjelke som er et lyne elden, fordi den gikk så mye fortere enn alle de andre, og så visste han ikke ora foran at den lurt seg bak uthusene, og litt efter fløyen med kjelken i hærlene oppover jordene, uten at vask var en oluf. Nedenfor bakkenet samlet i seg, gutter og jenter, og slog følge oppover igjen, og her hadde Lars kameraten opp fra hele grennen. Det var den lange Peter-rundingen, som stammet og aldri slapp frem for pressen, fordi han var så dum. Han kaldte de andre for Peter Galeas. Martin Bruvolden hette Martin Sjenfell. Lars kaldte de for lysøyen, og Olaus Køya hette Dyredø. Det var store kjelker og små, og jenter på alder med guttene, ikke unger, og heller ikke helt voksne. Og som de skynte på og småpratet oppover bakkene, lød er et hyl lenger oppe i mørket. Hallå, av veien der! Og i samme blinken fykede en kjelke forbi, lodden til begge kanter av føtter, og videre nedover under rop fra dem som satt på. Efter en halv timens vei oppoverstod de mellom mørke åser helt oppe under stjernene, og dypte herned under vestfjellene brette fjorden seg mellom landhærner, hisset her fra skibet, og lenger øst på var det grennen, lys i lys fra alle de små fisker hjem, helt utover til lindegår. Så leset den tre fire seg på den største kjelken, og her tok Martin skinnfellplassen lengst frem på for at styre med føtterne. Gentene helt av retsel og fryd i det de bare løst. Det gikk fortere og fortere nedover. Det ble en storm mot ansikten. En isnen gjennom all kroppen. En sving og kjelken flyr på én vei, en ny sving, og den er like på nippet til å lette sette ut i den bred grøften. Nei, det klarte seg. Så videre i mørket, bratter og bratter, fortere og fortere. Og midter ned i den siste bakken duker det frem nå svart. Det flyr ikke av veien. Det er en hest og en slæde. Det er en hest! Hyler alle på kjelken som i hafsnød, men det er mulig at stanse, og veien har på den ene side brotte bergvegen. På den andre side en stabbe stener og grøft. Hesten stiler og fnyser. Mannen med tømmene sverger og truer. Men på veikanten raser kjelken forbi, og svinner med flammer efter seg ned gjennom mørket. Og just som mann vil kjøre forbi, lider et nytt hallo, og denne gang styrter han frem for at gripe hesten i bysslet, men glir på isen og går på nesen just som en ny kjelkeshuser forbi. Det var ikke alle og en vær som Lars ville ha med seg på Luneelden, men i kveld ble det ellen køya, enda de to ikke var gode venner i det siste. En ting var at hun bestandig var så slem til at ærte ham, men folk ærtet også de to, så stod de var mann og kone, fordi de noen år tilbake var blitt via til hinanden. Bryllet bestod forresten ute på loven i køya, en søndag ut på sommeren, da ungen hadde samlet seg derfor at holde leven. Og så finner den ene på at de skal leke verkskap, og den anden at ellen og Lars skal være brudefolk, og så blir den død og lagt over en tønne deraltere, og Martin Bruvolden får en presentning over seg og er presst, og så vet Lars og ellen ikke ord av før de står foran altere, og ser ned for seg som brudefolk pleier. Bruden var bare toll år den gang, og hun var i blå rutet sommer kjole. Hansikte var fint og rørlig den gang som nu, og over de lysehåret hadde hun fått en krens av smørblomster, men de store lyseblå øynene kunne ingen se, for hun slog dem ned hele tiden, og stod der med hennene follet, men sångende sang, oh gud, du som innstiftet har den første mann og kvinne. Så tillspørger jeg deg, lødde fra presten, Lars Kristoffersen Myran, om du vil have den ælige piget som måste i står, ellen ålstatter køya til din ekte hustre. Ja, sa Lars, og det var Murro. Det kriblet ham nedover ryggen, nu var han voksen og stod her og ble vift. I lige måde tillspørger jeg deg, ellen ålstatter køya, om du vil have den ærlige omkar som måste i står, Lars Kristoffersen Myran, til din ekte husbond. Ja, sa ellen, og vedblevatt se ned for seg, med hennene follet. Vil i være hennene tro? Ja, sa både ellen og Lars. Så giver hennene derpå edders henner. Og hun kom med sin og han med sin. Martin las sine næver på deres hoder og velsignet dem, og siden var det bryllet opp med kaffe og mat, og dans på loven akkurat som mellom voksne. Neste gang de møttes var på vei til skolen. De var i stort følge, og nu syntes Lars det valgt leit og se til den kanten hvor hun var. Ærtingen fra de andre fikk han finne seg i, men da hun kom og ba han bære bøkene sine, da syntes han det gikk for vitt, og nu sa han henne rent ut, at han var ikke mann hennes i dag, fordi om han var det igår. Husk, sa han, og satte næsen til vers, og ble blodrød. Og da fikk han høre at skolen hadde seg en mann noen gang, så fikk de i allfall ikke bli en slik skitfyre som han. Og så skjentes de til stor moro for de andre. Stakkars folk sa de, er det alt kommet så vitt, og det er ikke lenger enn som igår, siden de sto for altere. Men fra da ville de helst ikke se hennene når de møttes. I kveld var de kommet til å gå ved siden av hennene, og avstand til de andre ble større og større. Du som er så sint på meg, sa hun. Det er vel du som er sint, sa han. Hun lo av det, og så lo han med, og dermed var det ikke stort mer å si om uvenskapet. Og du som alt er vaksen kare skal på luften, sa hun. Og du da som har vore så klein, sa han. Hvor er det lunge betennels? Sett om det er rent gærlig at du går ut i kveld. Men denne lille omsorg fra hans side gjorde at hun tog i kjelketoget sammen med ham, og det var rent underlig at deres hender kom så nær hinnene, enda de hadde votter på. Du skal vel skrive lo fotbrev åt alle kjærestan dine i vinter, sa hun. Men Lars forsikret at han skulle ikke ha med seg penne blakk en gang. Nei, hør på den. Du er riktig en storligar. Men det går vel ikke an å skrive at en som ikke er konformert. Nei, der straff var det. Der tok hus for det. Hold i den her voten så jeg kan bytte og pose banne mitt, sa hun. De var blitt ganske alene og langt foran de andre, og oppe på øverste bakken tog han voten hennes, og gnæ henne i ansikte fordi han påstod av tunnfrøs. Rundt om dem var det svarte åser, og over dem stjerner. De satte seg på, og han var mann for at styre med benene fordi hun satte i fange. Og hun helpe seg bakover og lot ham stø seg godt med den ene armen, i det de syste avste. Nede på en bro gjorde lun ellen et hopp ut i luften. Det var til lenge fordi de kom ned igjen, og endelig slog de mot veien uten at kjelken røker biter. De høyt videre og skremte vette av en kjører med dombjeller, hei som de drønte nedover mot den mørke sletten, og lys i lys der nede i kvelden. Men inn en ungdom enn skiltes ble de stående på veien neden for bakken en stund. De hadde gått på skole og legt mange enn leg sammen både vinter og sommer. Nu var de snart voksne. Flere av guttene skulle på loforten i vinter, og jentene så på dem og tenkte, du reiser, men ikke er det sagt du kjem til bakers. I altfall var det nordslut med kjelkeakingen og leken. Et avsnitt av deres liv var forbi, og noe nytt begynte, da alt ble mer alvorlig enn før. Men der Lars gikk nedover mot myren, fikk han se, at han ennu gikk med en av ellen køya sulvotter. Han tok av sin egen og trakk på hennes. Det var enn undelig hvor den på inn siden var varm og myk. Julen kom med snefok og størn, og straks over helgen ble de store tungel og fotboater halet ut av nøstene. De sto der og strakte sine lange skråge fjern, enn uten rigg, men kallende kavet omkring i sne og blest, og hadde det travelt med at skipe inn, og de skrek og gjorde tenk med henne til henne an, når de hadde noe tatt si, som om de alt nu var ute på havet. Kobben lovene uste neden for myren, lang og tung, og fikk de forunderlegste ting om bord, garn i tønner, mat i tønner, jemmebrygget øl i tønner, syre i en tønne til at blannet i suppen og til bleng, en olie dunk til lampen i roerbua, kister, kasser og skinnfeller. Mesteparten forsvant i det svære rommet på midten, men her var det plass for myk mer, og båten sto der og lignet et kutselig husdyr, som lar folk krabbe omkring og gjøre med seg som de vil. Og nu og da stannsett karne opp i traveleten, og skjenke til en annen dramm. Det var det samme rundt skinnfiken ytterst mot Nordnæse, hvor han Anders Ekra var høvetsmann, og lenger hitl om orilden, hvor han P. Sjøsans og drev på med sine folk, men nærmest hit kom Sjøblomsen, hvor han Jacob med lischfoten snart var ferdig, skjønt han halvtet omkring og var full fra morgen til kveld. Hei, høtt, sa han, driv på kara, driv på gutta! Siste søndagen tog de aller fleste kaller kjerringen med til kirken, og om det så var han Jacob, så kom han haltene så nån lunde ædru, og hadde barbet overleppen, som nu var ganske blå. Og her møttes de utenfor den brune trekirken, som ringet og klang ut i den mørke vinterdag. Folk fra Storbygda som var kommende kjørende med gilde hester med dombjeller på, og skjøkarne, som kom vadende med sine kvinnfolk i snæ igjen. Men inne i Guds hus ble fiskerne ingen ting sammen med de andre. Derfor hadde de søkt sin faste plass under galerie lengst tilbake. Men da Salmen steg var det som alle kjeringer fra sjøgrennen løftet øynene fra Salmeboka, og så over til mannen, som satt på den anden side av mitt gangen. Og Salmen ble til en liten bønn, om at han måtte komme tilbake igjen fra den lange reisen nordover. Og kaller med blankeskaller og kaller med hår så opp på pressen som preket. Men de der ute fra fiskergrennen satt man følelse av at vår herrer er i stormen og i havet, og at de snart skulle seile ham i møte. Det var igår at Eleseus hylle hadde sagt til konen sin at han syntes de burde gå til afters siste søndagen han var hjemme. Eleseus var ingen ledsar, men han hadde raptuser da han var alldeles makeløst både mot kjering og unger. Og var der noen sørgelig som hente noen i grennen, så var der en som fikk tåre i øynene, og det var Anneleseus. Men i morges ville ulykken at han ble valdeles rasende på å bere til igjen, og så visste han ikke selv av for han hadde slengt henne mot veggen og gitt henne noen klask hvor de best kunne treffe, og så revan på seg klærn og gikk til kirken og forbø henne at folke med. Men da altidgangen nu begynte kom Angeren slik over ham at han måtte ut, og da han så tok på hjemveien før de andre og satte de små føttene så pent frem for verdsgritt, så husket han særlig ett ord av presten, og det var at vi alle en dag skal møte Guds ansikt. Og nu gikk han her og følte seg så store enn synder at han ikke visste sin armeråd. Men neste kvelden var der fullt av folk langs fjern, for nu skulle båtene settes på sjøen. Først var der jo litt stas inn i værløfting. Døren derin var så stor at den voksen kass jo vitt kunne krype gjennom den, og i den smale gangen foran sove briksen med skinnfellene flammet i en russen kokioven, hvor det nå sto en gryte med rikende øl. Og inne på skinnfellene lå og satt kvinnfolk og karer, og varme ølboller og drammer gikk rundt. Man sang og var fuktige øynene, og han kanelet skomond spilt i akordion, men hadde samtidig en jente overfanget. Det lyste også fra de andre løftingsvinduer utover hele bokten. Så kom der lykter og trampa føtter innover fra de ytre båtlag, og den ene gule lys ble faldet, det var han Jacob. Cobben skulle først på sjøen, og de andre lagene kom for at hjelpe til. Nordvinnen bet, der fulgte Besskes nevnugg med, og i mørke rundt båten ble der fulgt av skjegget i ansiktet med lykteskinn over. Og det var nu han Oluf Myran fikk ille på en stor høg av tang og drivet som han hadde samlet sammen. Det blev ett bål som slog til vær så lyste oppover snøen rundt i fjern og utover den grå fjord. Nån kom leien om en gammel kall. Han hadde stort vitsjegg, en rød topphuvn nedover ørene, og svære hvite blavotter på hennene. Det var han Per Høvetsmann, og det var han store dag. Han var enn og god nok til å synge båtene i sjøen. Han ble hjulpet opp på en stor sten, og han rensket målet og tørket seg med vottnundernaesn og ropte. Nå må de mand og atåt, då, guta. Løftingen var pømt for folk. Karne mannet seg atåt, tett i tett, sto de med ryggen mot båtsiden, og de ble så små under den svære brune bøg. Så sang han Per Høvetsmann ut. Her er vi! Åh ho! Åh! Åh! Åh! Karne spente is og ansiktene vredes til siden. Det rullet av lundet runder kjølen, det tonges grå og grørte på seg, men stanset igjen. Per Høvetsmann sang videre, så setter vi! Åh ho! Åh! Åh! Åh! Åh! Riggere og ben spente i, og båten skubbet seg fremmet skritt eller to, så måtte folk puste på. Men Lars Myran så på gubben ved det hvite skjeg som sto der i lyset fra bålet, og han tenkte slik at for mange hundre dår tilbake hvervalen slik gamling HÅV gode, bålet var offeril om han drakk øl for to og freie inn en lofotbåtning løy vei. Stranden var den samme, fjorden den samme, bergene, båtene var som nu, og menneskene var velomtrent også og like den. Men nu sang gamlingen høyt oppe fra diskanten, så går han! Åh ho! Åh! Åh! Åh! Åh! Og i neste øyeblikk lå det tunget skråg og duvet på sjøen. Han kriste aver opp det takk for hjelpen til i andre lag, skjenket ut noen drammer, og siden rog hele flokken med lykken utover, og satte båt efter båt på sjøen. Gamlingen ble fuktige øynene av de mange drammer, og sang mer og mer himmelhøyt, så setter vi! Åh ho! Åh! Åh! Åh! Åh! Men inn en karene gikk hjem for at sove en siste natt i sin gode seng, var de ut og fortøy et båtnet stykke fra land, og reiste masten og la seilet til rettet. Og endelig ble det stillt i fjern, lyktene var borte, båler slukket, men de fire langseilere lå der på bokten, og små duvet i sjøene, bevimpel på mastetoppen, og ferdig til å gi seg avsted. Fem. Det var ikke lett at være kanelets godmån. Han kunne umulig rekke opp til en lille fjellgården, og hit igjen i betids, der fortravet han alene utover grenten, hvor lysene var slukket, og alle lå å sove. Han hadde noen drammer i hodet, han pløstret og sang. Der var frost under føtten og stjærler over hodet, hvorfor skulle han ikke singe? Nu kunne han jo gå opp på loftet til en jenta, men han kjæret seg mest om at gå til dem som ingen hadde været oss før, det karte han at konfirmeret piker. Og dessuten tenkte han på den halblinde faren hjemme og den lille søsteren, hvor herre visste om de berget seg med mat vinteren over, og så var det nord på en jente på en stor går, som trodde han mente det oppriktig å være en rikmansen. Ja, ja, det er mye å tenke på en slik natt før en reiser av sted, og er ute og singer og skal få tiden til å gå. Men i myran, hvor Kristavre og Maria lå i sengen ved sørvegen, våknet han ut på natten, og en stund efter skjern stilt, legg du og gret, Maria? Nei da! Du må deg ta det så tungt. Han håpt på at sovna igjen da hun kom med begge armen om halsen hans. Det blir så sørgelig for meg når du er borte. Hmm, men du er så dyktig du, du klarer det nok. Og du tek dem med deg, nå er det en lage, og så blir det en oluf, en etter en, du tek dem du. Jeg var skulle Kristavre svare til det. De var ikke enige i det stykke, ellers gikk hun i år og dag å streve til varmakeløs, og hadde bare noen redde øyne. Nu håpt hun ham om halsen og var ikke helt enig med han igjen, men det ble der veldig en rå med, hun Maria varmakeløs. Ut på morgenkvisten lider tungesgrittene dover mot fjern igjen, lyktene er atter ute, nu bærer deg vei. Det er lenge før folk vanligvis står opp, men kjeringene følger med, og de er tullet seg inn i en mengde ultshaler mot kulden. Det er blitt barfrost og vind når østelig, der bør. Morilden fræser blå fosforflammer under støvlegjerne i fjern. Joller roer om bord, farveler og lykke på reise er sagt mange ganger, men i sista øyeblikk huskerhøvet som han ender på nå, som jollen må i land efter å hente. Maria står sammen med andre kjeringer i fjern. Der står også Beri Tilla, kon til å lese hus, for nu i mørket kan davel ingen se at hun har et par flekker i ansikter. Vinnene er som is, men de pakker om seg, og småtramper med føttene for å holde varmen, og vil ikke gå riktig gjennom. Det dages så vitt at Maria kan se Lars, som i full sju hyres stræver med noe i båtens forrom. Og han Kristaver kliver nettopp bakover løftingstake og setter styre på, så kryper han fremover igjen, svinger seg ned til høvets manns plass på toften, og snur så ansikter mot land mot henne, men sikker ingenting. La gå! Der lyder en vassenlyd fra tøg mot en jernring. Det er dreggen som har det som bor, så skriker det i en blokk, det brede, tunge råsel, vindes oppover masten, fylles av vinnen, fesses på skrå over båten, og kobben rører på seg og begynner å sige ut over båten. Farvel, Kristaver, farvel, Lars, farvel! Løte fra mange koner i fjern, og de to hodetørklede av og viftet. Men nu var han Kristaver bare i høvets mann som svang rordkulten over hodet og følte oppsyn med alt om bor, og allikevel viftet han som snares med sovesen og ropte farvel. En rosse slår mørke kast over båten, kobben legger seg over og skommer for bågen, en elv fosser efter dem i sjøen, og den røde vimplen vifter fra mastetoppen. Maria så på den og lysnete i ansikte. Hun hadde klippet en ute av tøy, som skulle ha vært underskjørt til henne selv, og hun hadde sydd hans forboksdøver i den, med blå trå. De som sto på land, begynte å skynde seg utover fjern, som om det kunne nytte å følge med. Maria så bare en så vest vifter fra forrummet. Så svant kobben inn i frostrøken, just som toppseile fløy til veis. Sluten av del to. Del tre av den siste viking av Johan Bojer. Denne Libri vaksinspillingen er offentlig eiendom. Seks. Så seilte de da. Den kjente fjern hvor de små husene lå forsvant, og i den friske landevinn skar båtene lett gjennom kravksjøen som fosset for bøgen. Langt inn i fjorden sto andre råseil og toppseil til veis. Det var innbygdingene som kom, og utenfor pløyet nye langseilere frem av viker og bukter, og svinget utover mot havet. Det bar den gamle lei nordover, de hundrede mil, i storm, i frost, i snefokk, den samme lei som fædrene dro opp gjennom lange, lange tider. Unn bor i kobben var han Eleseus Hylla, og han Henrik Rabben i bakrommet hos Høvetsmann, og den ene hadde nok med Skøyta, og den anden med Øsekarre, og man skulle bli sjø og storm. Og fremme ved Hallesens stående kan Elles godmån, og han var fort nok i venningen, om dere øynte på, men Elles kunne ingen hamle opp med han som utgiksmann i mørke. Vinn høyet, og tjuig som det gikk. Men der var en skjettemann i framrommet ved siden av Lars, og han satte i dag foten i en storbåt før første gang. Det var han annet på Åsa, en blek fyr med rusten skjegd duskener haken og guldringer i ørene. Han var oppe fra dalen, og hadde giftet seg ned på en plass ved fjern, og nu ville han slå seg på sjøen, og av sted som blod fotkar. Ja, ja, sa folk til han, får du bli med an Kristaver, så lærer du sannelige nydans. Nu stående er alldeles hjelpeløs i den svære sjøhyren, og antikke van skulle ta sine henneri om borgen båt. Hva du kaller det der, spurte han Lars og pekte på en line, som gikk fra den ene seilbord fram gjennom en blokkig stevne, og så tilbake igjen til den annen bordet. Det er bolina, sa Lars, og det der da, det var line fra begge ender av seilrånen, som de samlet ned og seg i bakrommet. Det er brasen, sa Lars, han var noe til mann når han kunne lære opp en fyr som var mye eldre enn han. Og det der da, nu pekte han på et tre del tøg midt på nederste kant av seilet, som var gjort fast til masten. Det er priarn, sa Lars. Han arnt knep munnen sammen og visse art mer enn før, det her ville han tal vole og grunde. De andre karnes stå og skrevet med sjømansben, det tykket skråen har legt til seg. Under dem vugger båten, og over dem synger riggen, handelsmenn og banker når ikke hit, de er på sjøen igjen, de er frie menn. Men ennnu er den svære lovfotbåt liksom forstår her inne i fjon. Det blir annerledes når landet viger unna til begge kanter, og skavlene verter imot den fra selve havet. Da er det som båten finner seg igjen, den legger seg over for den tunge seilfylde, den rider så langelig opp og ned, en bård smeller mot bøgen med en styrt innover forrummet, skrå og rigg ryster, men kobben skjærer videre og fnyser. Da ser karne på hinanden, gnirsk vetter av skjegge og ler. Dette blir virkelig å seile, og der krisler en frid opp gjennom alle kroppen, hvorfor skal de så ikke se på hinanden og le? Tror du det blir uvær, spurte Arndåsen, han så på kanelet så var ennnu blekere enn før, og kaneles holdt seg alvorlig og svarte, å ja, det ser stykt ut. Kan du ikke be han Kristavrum og legg inn til land? Kaneles var like alvorlig og svarte, det er best du spør han om om det er sjøl. Blålige svinterdag over land og sjø, i øst følger fjellene som en urolig skoddegrå stenvegg, som raker mot himmelen, sprang til kløft og skar, med snestriper hist og her, og skyllag drivene om toppen. Viker og fjore skjære rinn, næs peker ut og vaskes av den evige sjø, flokker av mørk og flekket sjøfugl, duver på bølgene i frosten og vinn, og hyger over det herlige veir. Mot vest ruller det grå hav, og fnyser vit sprøy til veish over et skjær eller en klippe som raker alene opp av sjøen. Og nu kommer et par vitblå måser stivende henne over kobben, og vi skriker i vinn, aau, aau! Hvor skal de hen? Vi følger på vei nord over, nord over. De tre kameratbåter holdt kjenning med hinanden, og den fjære han Andrea sekret på skinfikken hadde lurt seg i forveien i nattengang, som hans vis var. Men noen båtslengder til Lovart rider morilden sjøen og forstave til segil, og han P7 Sansa står for ore, og i det ene øyeblikk vugger båten hit over så alle de gule sjøhyrer og de sjeggete fjæs se som bor. I det neste svinger den over for en sjø, og alle om bor kommer vekk. Det blir bare seil og vit ripe og brun bøg. Og et stykke i lei fosser sjøblomsten fremfor høye barket i seil, og han Jacob med lischfoten står for ore, og over det svarte hårde har han en røy topphuvud i steden for sjøvest. For han en skvett over hode så tar han å banker huvatør igjen mot båtrepen. Han er så velsignet lodden. Det blir ikke kjølig for høysen med det første. Han er smørre bli i dag. Han har jem på luffet nå, og jem der sjøer. Han hører til overalt, når han bare kan seile. Det blåste til. Det blev med sjø. Vinn kast slåg ned fra fjellen, og la båtene over, så de fløye vei på siden og viste kjølen frem. Hva er i veien frem på der? Ruppte han Kristaver, og huket seg for at se under sjøile. Det var Lars som svarte i vinn. Han er en dosan vil i land. Det var den første ordentlige seildag med Kobben, og han Kristaver sto her så lysvåken og prøvde at lære båtene å kjenne. Han svinger rostangen over hode, følger sjøer og rig, kjenner med føttene, hvor den skråge gi seg for jeven vinn, for rosser, for sjø. Han føler der er nå i veien, båtene er ikke i god lag. Der er ikke den riktige svikt mellom rig og båt. Et kvinnfolk og en hest har luner, en båt har det også, og nå er han ute og temmer. Kobben er så var på styret, og for hver rosse og bråsjø vet han mer om båtene enn før. Han svinger skråen mellom fortennene og blir mer og mer lysvåken. Han piner Kobben opp i trangvinn og slakker det ned i romsjø. Kjenne karen må han, det er som han står her og stemmer og stemmer på en fele. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Hoden da, Kara, råpte kaneles over til de andre, men da stampet Høvedsmann i toft av råpte, hold kjeft inn, tosk! Mere skavler, mere vind, de har endnu åpnet havet stykket, og det brekker godt over vaterbordet så karnemå og øse. – Hva det er noe igjen frem på der? skrek det fra Høvedsmann. Larsin stemmesvart i vinden, han annet også han er klein. Morilden og sjøblomsten er alltid godt stykke foran, men litt efter litt haler han inn på dem en, og nu forstår han, de er bare mjertige og vil ikke seile ifra han. – Det er endnu verre, her står han og raser med hikst i halsen, en større skam kan ikke overgå en Høvedsmann. – De bra set inn mellom skjær, de måtte gjennom sunn, hvor handelssteder kom på stolper ute i sjøen, hvor herre måtte vite hvor de folkene bodde som søkte hit for at handle, så romere sjøen, men inne på den grå fjellveg bøyer en bukt inn, og der skjes noen forblåste gårre som riker. – Der skulle mor bo, tenkte Lars, så ville hun nok miste vette for alvor, stakkars mor, bare nu olufullig hjelpe henne godt i vinter, og inn igjen om nye sunn, hvor vinden slår tvert imod så en mållegge å over og krysset, her sjammles båtene, det blir sjøil i sjøil, ja, at krysset i et farven, som bare er noen båtlengder brett, det er at gå over stag ustanselig, og der fremme ved halsen skulle han annet også han hjelpe til, så dårlig han var, men hug alt i et regale tøyk og var bestandig i veien. – Spring frem, Henrik, rupte Kristavar, der trøngs en barn i omfru ått i der karan, og han Henrik Rabben fort frem, huket seg under sjøilet, og fot lenger frem og hjelp til, i det de åtte gikk over stag. Han er leshus var mann for at klare skøyt og braser alene i bakrommet. Winden slog over mot øst, da farvene ble bredere, og nu måtte han Henrik bakover igjen, og han lage til halsen, for han kanelet skulle ta utkikk. Det skomrette, og lei var lett at seilet seg fast i. Og det var nu at lage forstod at en lofotkar er litt mer enn et menneske. Han er øyne, og øyren, og at skyldige sanser som ingen andre har. Det skomrette mer og mer, et fyr ute i vest skjøt lyn på lyn utover havet, men det ble bare mørkere der det ikke nådde. De så snart ikke annet enn det vite skombrekk fra skjær foran og til sidene, men de seilte og de fant frem. Han kaneles hangover båtkanten og gjorde tenk med hånden i den vite sjøvått, og farven stod ved råret og tvang kobben til at fly forfulle seil. Morilden fräset grønnelige skommet foran bøgen, og sprøyten opp fra håldmer og berg ble grønne flammer i sjøen. I øst var fjellene nu en svart vegg med larm fra sjøen som brøtes imot dem, og vestover shang havet i tunget dønninger, lenger og lenger ute i natten. De seilte fremdeles, de skulle nordover, nordover. Så dreiet i om ett næs, og inn i en vik ligger der hus lys i lys inn under fjellveggen, og på havnen gule land herner fra skibe og båter som hadde tatt fast for natten. Seilene ned, dreggen over bord, kaffe kjellen på inn i løftingen. Det var trangt for skjekskarer inn på skinnfellene, enda oliehyrene var trokket av, men kaken og smørre og den varme kaffen gjorde godt. Koka mat fikk det bli en gang når det fart seg så. Du er fanden til glupsjøkarant, sa Kaneles, og skjønte en lille lampen som slangene lofte lyste matt, så kunne alle se at Arndt også han ble vre over hele fjäset. Lars lo, han elesee u storflyte, han Kristavr smilte i det han smurte på kaken sin og skar skivene av med tolle kniven. Det var tungt at være Arndt, han ønsket seg hjem for lenge siden. Da sa Henrik Rabben, i det han snuddet ansikte med det store, vakre skjegge mot han. Ta det med roarnt, en meisterlitt bynn som lærg ut. Det var en trøst, hva Arndt kunne trenge det. Der var handelssted med Brennevindsutsalgen på land, og de hørte alt rop og skrol fra folk som hadde fått for my. Han Kaneles ville også dit, men Kristavr så nei. Han grov frem av halmen i bryksten en flaske og skjenket være og ene en drammat på maten, så sa han at det var tid til at komme over ende og sove. Men utenfor rodde han jollet tett forbi, og de kjente måle på han Jacob, han måtte selvsaktig land der det var utsikt til et slags mål. De trakte i våte sjøstøvlerne av, slukket lampen og krøp med vadmelsklerne på inn mellom skinnfellerne. Seks mann i rad, og han Lars, som var den minste, måtte ta plassen nærmest bakstevnet. Så lå han for første gang på Lofotvei, og skulle sove en vinternat i en gissenløfting, hvor vinn og kulde gufset inn fra alle kanter. Han tenkte på om han hadde oppført seg som en rettelig sjøkar i dag. Hans nye ulvotter var blitt sørgelig våte i dagens løp, og nu la han dem under sin egen bak, så fikk de varme seg så godt i kunnet til i morgen. Og snart lå de trette fiskere og snorket om kapp med syse i riggen og den tunge og urgeltone ute fra havet. De kjente kanskje gjennom savnen et ansikt og hennar hovenet oppefter den lange tørn i frost og sjø, men de sove vugget av bølgerne som ustanselig smelte mot båten. Og kanskje følte de et drag i sinn og kropp. De var under veis, de skulle lengre, de skulle langt nordover, nordover, en uendelig mengde amil. Men på land var deres betakkler av drukne fiskere som slås med gastene fra de store fartiene på havnen, og nu og da har famlet en jolle seg utover våget med hygjende folk om bord. Sju. Det går annet sove og enda spekulere. En søvning gjenger finner frem, der den våknem å stanse. Kristav er myren sov, men han arbetet med kobben. Det var som båten hadde vært førten i hele dag. Den ville ikke legge gode viljen til. Kantret hadde den tre vinter efter hinanden, og i dag begynte den godt meika å følge med. Kristav er sov, men han famlet og famlet for at finne inn i det som var i veien med båten. Ut på natten foran over enda. Han lå fremme ved døren, og nu slengte han føttene ned av briksen og krøpe ut. Han fikk storm og snefokk i sine, men han famlet seg frem til masten, sjuv seg litt til sida, løftet presentingen overlasten og stod et øyeblikk å spekulerte. Ikke var han våke nok til at vite van gjorde, men han slog ned i en tønne salt og flyttet en et par fafner lenger bakover. En tung kasse og en sekk mel gikk samme vei. Så brette han presentingen over og kom seg bakover og inn i løftingen igjen. Han var våt av sne og gjennomblast, så han hyttret i skinnfällen, men han sovnet. Denne gangen tenkte han ikke i sovnet. Tyngden i lasten var flyttet bakover, båten likte seg bedre. Det følte Kristav, derfor sov han uten å drømme. Henry Krabben var bestandet i først på benene, for han skulle ha titelet vasket seg, superlitt sjøv han opp i nesen og kjemme hårde og skjegge. Han sa ikke at andre skulle gjøre det samme. Han likte bare at gjøre det selv. Lenge før det lysnet stod de mange seil ut av havnen og nordover igjen. Sne, kaven var tett. De så bare noen båtslengder omkring seg, men de seilte for god bør, og han kan eles hort utkikk. Seil og rigg ble tvunget av sludd. Båten måtte nu og da tømmes for sne, karne selv ble vite i sjegg og hår, og stod i stillet øyeblikk var de som sne kaller overall kroppen, men de seilte og skjær, hållermer og bergfløy forbi i snetikken. Seiling for alvor ble det jo først, da de kom ut i romsjø igjen og stod nordover folla, og nu var det at alle på kobben begynte å glane på hinnen. Det var som båten i dag var rett lyser i sin, den re lettere på sjøene, den fløye av ste, som en tyngsel var løftet av. Men da de først halte inn på morilden og sjøblomsten og siden pløyet jevnt og sikkert forbi, da måtte han kan eles hoppe rundt i framrommet og slå hennene og synge. Over ore stod høvets mann og var lysere i øynene igår, men der var en og noe ved båten som ikke var som det skulle. Han kjente det på sviktene i rig og skråg, det var en feil som han måtte finne ut og få rettet på. Så seiler de den ene dagen efter den anden, i trangvinn, i romvinn, i motvinn så de må krysse eller rent utlegges seg bak et nese og vente. Det bærer gjennom sunn og hennover frittav, og der er snefokk i en dag og klarveier en annen. Kalt var det bestandig, og det første som både Lars og Arndt fikk lære, det var at stå stille i time efter time på det lille rom i båten og fryset. Man får sne i ansikte og sjøskvett nedover bare ryggen, føttende stivner selv om han slår dem i blant, men i jevnvinn er der ingen ting å ta seg til, uten at setter sjømansben i dønnningene og fryset og la tiden gå. Lars syntes at alle omboer begynte at lingne hennanen. De så stille og så det samme. De tenkte på det samme. Alle ansikter ble bare vind og veier, himmel og sjø. De lingnet hennanen mer for hver dag som gikk. Det var bare høvetsmannen som stod lysvåken ved rurkulten fra de la ut om morgenen, og tillig om kvelden tok fast igjen. Skulle han mitt på dagen ha seg en matbyt, så tok han den med den ledige hånden, bete av den uten at Anne vad der var, mens den annen hånd svangrore og øynene få lyden drapt fra rig til sjø. Han huket seg ned for at se under skjelet og fremover. Han forut til den ene siden med rostangen, om båten bratt skulle legges over. Han sannsikt visste når en rosse kom, hans greke nordre, og hele tiden tygget han på brøskorpen uten at Anne vad det var. Og tiden går. Grå er dagene, grått er havet, grå er de avskrapte berg, grå er også skyllagene som virvler om fjelltopperna. Måsen i luften over båtene er vit, men flokket av svart skarfer lettere inn i en skygge og flyr med hæse skrik lenger til hafs. Et par rømaltet hus trykker seg sammen i læven ø, så blir der mil av havet berg igjen. Her ligger et mørkt land og stirrer ut i vinterskåden og grubbler. I skomringen blinker et fyr ut av token, og det er som de vite lyn vest over havet leter efter en eller anden å hjelpe. Inn på land hennes et gult lys igjenvik. Det er vel igjen forblåst liten stue, så blir der en mil av mørke igjen til den neste lys. Men de som seiler vet at fjore sticker inn i landet med skog og over fjellene og gårer langs fjern, og ut av disse fjore skyter nu seil efter seil og dreier nord over som de andre. Og bak dem legges den grå kyst igjen med flere og flere av banker og handelsmenn som fiskerne må sjelve for om de denne gang ikke finner akkurat de avstrøk hvor torskestimene går. Så en morgen de strøk nord over Helgeland begynte Lars at glane. Han så en båt som skar fremforbi et nest og var annerledes en del av fotboater som han før kjente. Nei, så der, sa han, og snuddet seg til han kaneles. Ja, har du ikke sett en båt før, sa han da så han kunne ikke begripe hva merkelig det var ved den der. Ja, der har vi Nolens båten, sa kaneles. Han er god nok for seg, men han klarer ikke at kappseggel med oss. Lars V. ble at styre på den. Den var mindre enn staværingen, men hadde ikke toppseil. Høvets mann sto ikke å svangre ordstang, han satt rolig på toften med styrvål. Men hele båten var så lekkere og fin i lenjene, den skar i vei som om den norskem helst kunne lette på seg og fly som en munter sjøfugl. Det var Nolenningernes fembøring, og om bord satt kaller i gul søvveste oljehyre, men de hadde et lettere og mer sjingende mål. Flere og flere Nolens båter ble der. Seil, seil overalt nord over Leia. En jekt løfter sine grå og firkan til det råseil høyere enn de andre, enn Galeas pløyer sitt svartes gråg frem i svermen. En enkelt damper spyr røyk til veis. Enn folkevandring nordover i snefokk og storm. I tre døgn lå de hver fast i bode, og nu var alle i land fra Cobben, untagen han annet også. Han var så medtatt av hva han hadde gått gjennom i det siste, at han trengte at vile seg om han skulle bli menneske mer. Nå lå han og småskald hver gang han hørte ropene fra alle de fulle sjøfolk oppe i byen. Ut på kvelden kom Elesehus hylla kravlene inn, han luktet av brennevin, men begynte å fortelle om han Jakob. Nå var han da visslott i el for alvor. Er du gæren kar? Jo, det gikk for seg opp i en skjenkesdue, og han selv var glad over at han fikk lurt seg bort før politiet kom. Det var bergensere som han Jakob, han pinade melisjfoten, var blitt usams med. Så la han Elesehus sei til at sove. En efter en kom også de andre ombord, og han Kristaver forno har hent med han kaneles. Han åpnet løftingstørn og sendte han på hodet innover briksen. Nu var de der alle, unntagen han Henrik Rabben, og ut på natten kom også han ned til havnen, men han stampet tungt, for han bar han Jakob på skuldrene. Det var kullmørkt den neste morgen, da Kristaver purret de andre ut. Uveir var det stadig, men nu ville han avstå. Nu var han lei av at ligger her lenger og ventet. Mens de slurpet i seg en skvett kaffe fortalte han Elesehus og man Jakob, men han Kristaver svarte at han pinade melisjfoten, og blitt slott i el så mange ganger før, at ingen kunne legge seg igjen her av den grunn. Henrik Rabben sa ingenting. Store dampere og skuter lå slangmelanternene i stormen, da Cobben med tre kløre i seg le la ut i mørket. Karne og Bord visste det var vettløst, nu da ikke dampene en gang turde legge i vei, men at igjen Kristaver råd på sjøen hadde ingen noe lyst til. Havne lyses vant i snetyken. Cobben redd snart på veldig vit skommende sjøer. Holmer og skjær lå med himmelhøye sprøyt til veis. Søvestene måtte bindes fast under hak av rikkat fly sin vei. En dommedags larm stod ut av sjø, brennning og storm. Karne i framro med øste og øste under en størt som stadig slog innover bøgen. Alle øste untag en mann ved rostangen, hvis sjødruppen ansikt bare fulgte vind, rigg og skavler. Ut på dagen, da snefokket lettet, stod de med råkkaren om seg eller båt inn på havnen i grøttøya. Det er siste stasjonen før en år frem til Lofoten. Nå er det bare ferd en tvers over vestfjorn igjen, men det er også en ting for sjø. En mengde folk stod på landet og glantet på denne uveirsfugl, som slog seg alene inn fra havet. Karne ung bor så ut som spøkelser, vite i sjegg, i hår, i øjenbryn, og mellom de voksne var det et gutteansikt som var drippende vott, enten det nu var tårer eller sjø. Det var her at Arnd Åsand i alle kameraters påhør få langtet at få snu å reise hjemme igjen med en damper. Ingen svarte ham, ikke en gang Henry Krabben. De lå inn i løftingen og tinte seg opp med kaffe og en matbit, da de hørte larm og rop fra en ny båt som slog seg inn fra havet. Han larst da kode ut og trakte inn igjen. Ja, så sannelig er den Andreas Ekra, sa han. Da lo faren og tog frem flaska for at skjenke en drøm. Ja, så klunket jeg i ham, vart den kjeltlingen ikke først den her gongen. Men en god stund efter hørte seg rop fra en ny båt, og denne gangen stakke leser hodet ut av løftingsdøra, og han var ikke sen til at få den inn igjen. Nei, nå ser jeg bitterøy spøkels, sa han. Hva er det nå da? Han Jacob, han som var døig går, så sant som jeg står her så kjem han seglan inn her med sjøblomsten. Det var det jeg visste, sa Kristavr. Han Jacob kan lett seg slå ihjel, men han mener ikke så mye med det. I bodde spurte seg snart at en båt var lagt av steg i uveire, og den som gremmet seg var han Andreas Ekra, som hadde forsikret lure seg i forveien. Han var ikke sen til at komme seg av steg, og siden var det han Jacob som måtte efter, og damperne fikk vite at noen åpne staværingsbåter hadde funnet vei rett godt nok til at seg lei, så måtte de også forskamme skyld ule seg avgåre. Det var gammel skikk at på grøta jeg lå namndølene og ventet på staværingene for at få stryk. Selv sa de det var onvent, men det var langen, og nu lå her tett i tett av namndølsbåter og samlet på mot til at sette over vestfjorden, og båtene var som karne selv en spraglig trase. Det var listringer og jakter og nolansbåter og fembøringer av åfjortypen, og karne selv var blåndelig mørke, men de fleste små, svart smuske det firer med sjøstavlene bare til knes, og boksne av blå selduk, med svarte bøter over baken. De var liksom satt sammen av billig kjøpetyr, og de var en blandning av fiskere, og det som en ællig lofotseiler forakter mest av alt, en gast fra et fartyr. Det var først neste dagen at det denne gangen bare løst i det vanlige slagsmål. Det begynte oppå oss Handelsmann, hvor både Kranbu og Sjenkest jo var fulle av staverringer. De ble kanskje litt høye i målet ut på dagen, og de sang kanskje en sang eller to. I alle fall fikk de ikke mer sterkte av jomfruen, og den tykke Handelsmann kom selv i de mele til klærne og ville ha dem på dør. Hadde han ikke hatt med seg en namndøl som begynte å briske seg og vise dem til rette, hadde staverringen rolig godt sin vei, men nu tok de den dvergen og tenkte noe at hivet ham ut dørn, men tok det svare feil, så det blev gjennom vinduet. Fyrn lå med glaspitene i hår og skjeg og jamret seg ut i snen, og kaldte landsmenn til hjelp, og imens var staverringen i blitt lystende på mer Sjenk. Og så lempet i Handelsmannen ut av en dør og stengte i jomfruen inn i et skap, og så blev der en hel del at gjøre med flasker som skulle trekkes opp og tønner mekraner på som måtte avvende slik at alle fikk lede av det. Og just som staverringen i bare tenkte på fred og god drikke og var bliv over hele ansiktet, kom der fullt opp av namndøler inn fra fordøret og bakdøret, og så blev det livligere og livligere, ikke mer Sjenk, men med næver og gule, messing tobakdåser som slog. Bore, stoler, flasker og glas fløy rundt og larmet sammen med tungestevaltramp, skrik, jamren og dumpefallig gullveler ut av døret og vinduer. Jomfruen i skapet skrek og ropte at hun måtte ut. Land handler en stor melensmannen å ville inn, men inn til videre var der ikke plass. De små namndøler var myke, de smøg, de svære tunget røndere tett inn på livet, greptem i skrevet hvor det gjorde mest ont, eller fløydem i struppen og bet. Det kaldte de et sloss. Staværingen var tyngere i vendingen, men når de traf så stupte fyrne gullve. Om det så var han Jacob så humpet han omkring her og svang tobakståsen, men ellers stod han mest i døren og gav et spark igjen til en hver namndøl som ble kyllet nedover trappen. Det gikk som det måtte gå. Stuen ble vrenset for namndøler, og siden tok staværingen en oppå Sjenk, betalt det vad de hadde fått, og drev så nedover mot båtene igjen. Bare han Jacob satt igjen, for han skulle no bestandig spendere på landsmann. Utover kvelden og natten lå namndølene på havnen, og skrek og remget som jeiter over til staværingene, for de visste at hva det noe som fikk dem til at frese, så var det at man karpede de store gilde båtene deres for jeitbåter. Men ellers er grøt og igjen merke sten på nordferden. Hittil har man hele tiden fulgt kysten og hatt lannkjening, men i morgen legger man tvers over det toll myl brede hav. I morgen er det vestfjorn. Og natten før man legger i vei, spøker det i fiskerens sin, så han sover på en egen vis. Vestfjorn er full av sangen og av saga. Det er skodden som noen myl fra land kringsetter båtene, samtidig som størm ryker opp. De kan drive av vestover, stadig vestover, like til den navnsburte moskenøstrømmen, og de renner rundt som i en trakte forsvinner i dype. Meget er sangen, men i natts spøker det i sinnene. Der er i allfall en ting som alle vet, at på den rikende vestfjorsletten har mange båt snudd kjølen til veis, og mange fisker redet velv uten å komme til folk mer. Åtte. Det var den natten her i Grøthøya at det lese hos hylla ikke fikk sove. Vist var han en spasmaker, og visst hadde han vært med og banket nommendøler, men han var av dem som helst lot andre spendere, og bestand i reddet han seg unna i god tid. I kveld lå han å tenke på siste søndagen han var hjemme. De skulle ha gått til Alper sammen, hun beret og han, og i stedet kom han til å tenge henne, og i kjirken stod pressen og præket og sa, at vi alle en dag skal møte Guds ansikt. Ja, ha, og sett nu om det blir i morgen at du møter deg, Eleseus. I morgen skal du ut på Vestfion. Han var ingen stakkar, han kunne på sjøen hamle opp med hvem som helst, og like vel lå han jo å småsukket. Her er Gud, sa han. Her er Gud, du får tilgiv meg alle ondene jeg har gjort. Her er Gud, her er Gud. Men samme kvelden var han kanelisk omon alene i Novelandet, og han nærmet seg en større gård, hvor det på loftet brennte lys i et vindu. Der satt hun kanskje, og hadde en til oss seg, en litenen. Det var for to år siden at de lå verdfast her, og da hadde han møtt henne. Stykt var det at han gav seg ut for en rikmansøn, som kunne flytte henne hjem til en stor gård bare hun ville ha ham. Men siden, siden skreven at hun skulle ha en liten, og efter på det så svarte han aldri på brev mer. Nu drev han rundt gården i mørke, en hun begynte at jø, men kaneles holdt seg på god avstand. Ja, ja, der satt hun kanskje bak det opplyste vindu, og var vel like vaker som den gang, og her gikk han i mørke, og hadde ingen råd med det hele. Så snuddde han å løve veien utover mot sjøen igjen, ventet seg, og så ennnu en gang opp mot det opplyste vindu, vintet så at små trave for å komme vekk fra det hele. Siden gikk han langsommere, vugget med over kroppen, og sang. Neste morgen bar det i vei for noen minstorm, og det ble bør til at seile i, og døninger at ride. La stod i framrom med sammen med de to andre, og øste og øste, men sjøene slog inn over båten, så det fosset høyt over hovedet på dem. Han stod opp i et øyeblikk, og øynet ikke lenge land, himlen var skodde, og havet rullende grønne berge med skumskavler på. Og nu ble dette havet så stort, og båten så liten. De gikk på hovedet ned i en bølgedal, og det mørknet omkring dem. De kløv opp over et nytt berg, og det ble lysere og lysere. Så red de en stund på bølgeryggen, som førte dem med et stykke, men stupte så nedover i en ny dalien, og for hver gang gikk der en ising gjennom all kroppen. Kommer vi opp mer? Det var nu at Arnd Åsson mistet samlingen, og fart på knæ, og straktet sjøvåtene til veiers. Herre, hjelp oss, vi forgår, hylte han. Inn til en stemme tordnet fra bakrommet, ta og kast den over bord. Lars var redd, men de stod på hovedet, Lars var redd, men de hjelp at løfte hodet, og se mot faren. Aldri hadde han vist, hvem faren var før i dag. Det var som båten klaget og stønnet under et pres som hovedet som han drev den uti. Det var som han stod der og bet hennene sammen og svor på, at i dag skulle båten bli myk, om det så gikk på libeløs. Han hadde kjering og unger, og der gaves banker og handelsmenn, og i dag var han bare seiler. I dag redd han på skodde og storm. Der kommer en kjempesjø ut av himlen, der er i stand til at slunge dem ned i døden, men Kristave skjer straks hvor stor skråning han vil skjære den av med, og han trekker skøytte inn for at i båten krafttillet godt til sprang. Så ridder de på kjempesjøen oppover, oppover, bæres med, men stupes så nedover igjen. Herre, Gud, klarer vi det. Og der kommer det svarte pres av et vinnkast henover skomotoppene, men Kristave kjenner på båten hvor mye den tåler i dag. Han renner den opp i vinn og roper, stick i skøytte, stick i skøytte, jentere leser hus, og slipper det ut, så seiler slappes og bare halver vinn for makt i deg. Men som de vasker av sted, holder Kristave også øye med kameratbåtene. I dag kan der hende en ulike, da der blir bruk for hjelp. Og der øynet han i rocker morilden for det stavet til segil, som nu ble så stort som en myggevinge på havet, og lenger mot vest vaskert sjøblomsten for det barket til segil, som det ene øyeblikk løftedes høyt mot himmelen, men dernest forsvant i en bølgedal, og der, der kommer det til sine igjen. På vestfjorden er der hundre dere av segil i dag, men havet er stort, så den ene neppe øyner den anden. Ta vinn, øket motelage inn til masten og passe priaren, så blev det bare en kanelisk til at øye seg i framrummet, for han andet stod der, og var mer død enn levende, og han holdt seg fast i toften og rystet over all kroppen. Så føl noen viste ord av det, slakknet vinn, og midt ute på vestfjorden ble dess bakveir. Men en stund efter mørknette fra vest, det var en ny vinn, det var vestavinn. Segil satte som, så blev det at rennet frem en stund i kroppssjø, for de bølger og vinn tørnet mot hinanden. Skåd den lettnet, himlen klarnet av, det ble kulde for all vår. Karnet var gjennom våte av sjø, og svette av at øse. Nå ble det at stå stille i frosten, og la sjøen speke uten på klærene, og svetten ise på bare kroppen. De seilte og de hakket tenner, de hoppet opp og danset rundt, og hyttret og slogarmene, halvgale av den isene kulden gjennom ledd og lemmer. Men kobben skjærer videre, høvets mann tar kompasse frem. Det begynner at skomre. Så med et lysner han i ansikt, og biter seg en skrå. Det ble en gulaktig kvelling over havet, for de himlen lå med lange flamme glemt langt ned i seg vest. Men hva var det rett for han? Lars glante, og glemte at han frøs. Han så mellom himmel og hav en lang rekke av mørkeblå skilag, og høyre opp andre skier som var hvite, og nu i det gule lys fra kvellsimlen skinnet det hele som et alvelan i blott, i vitt og gul. Så der, siger han til Kaneles. Ja, det er Lofoten, siger den anden. Er du geren? Det der er der skilag. Det er nok fjell, det er Lofottvegen. I kaneles hopper han rundt og slår ermene. I kveld blir det en drammat få. Lars dirett fremdeles. De seilte nærmere og nærmere. Det var Lofoten som han hadde hørt så mye om for han var en næve stor. Et land mot ishavet som alle guttelangskysten drømte om at få komme til. Der øvdes bedrifter. Der vant man rikt om, der kapseilte man med døden. En folkevandring hadde søkt der opp gjennom mange hundrede år, og en godel omkomm på sjøen. Nå kom han hjem med en blank skjelling, men de fleste seilte livet hen i fattigdom. Og alikevel dit oppsøkte de igjen, år efter år, den ene slekt efter den anden. Det var æventyre. Dit måtte de. Og nu var det hans tur. Nu så han Lofoten. Og ut av himmelen og opp av havet størkner disse skilag til faste fjell som reiser seg blå hvit stripet med sneskaveler på toppen i en lang gar mot så vest. Det ble den her av stenkjemper som har vandret utover havet, og nu er stanset opp for å tenke seg om. De så alt gule fyr som blinket frem mellom havet og fjell, og de hørte en fjern larm som om havet sang. Det var sjøen som brøtes mot klipper og skjer langs den urolig kyster inne. De mange selere henneover vestfjorn tog nu peiling efter fyrne mot de forskjellige fiskevær hvor de skulle ro i vinter. Ut på kvelden pløy et kobben inn gjennom ett sønn med røde og grønne fyllykter på sidene, og derinfor under et stupret fjell lå være, lys i lys fra huset og brygger på land, og fra kahytter og master på havnen. Det sortet vann på våg og i sønn lå vugget med lyssøyler, og der slog imot en stramm lukt av tran, av kjære, av fisk. Så ble kobben lagt for dreg, til oppsynet fikk anviste en plass, og nu låden der i lysstripene grå av all sjøsk vetten som var frosset. Og karene stampet i land, stivbente og rasjlene av is, som brast på klærne nu når de begynte å gå, og de tog veien mot et laft gulmalt littet hus som lå der mellom hundre de andre av samme slag, og viste fram et torvtak i lyktesjære. Det var ordbua som de skulle dele med lager fra morilden i vinter. Men Kristave tog veien like mot telegrafstationen, og her fikk han med de opphovne det hennet kloret sammen det telegram som hvert år lød ens, og som kjæringer og unger gikk og ventet på i noen grå stuer langt der sjør. Alle kjenninger fremkommet, alt vel, Kristave. Så rettet han seg opp på pustet. Han hadde stått ved roer fra tidlig i morges, og en slik dag over vestfion røyner på. Slutten av del 3.