 10. Luku, vaihtokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saadaksesi tai ilmoittautuaksesi vapaaehtoiseksi menee osoitteeseen LibriVox.org. Lukijanamaikki Roadi. Vaihtokas, kirjoitti Juho Reijonen. 10. Luku. Järikon mielestä eivät lähteneet nuo kamalat sanat. Sitä isäsi osaa. Vaikka hän kuinka olisi niitä koettanut poistaa, hän mietti lähteä heti paikalla isänsallua ottamaan asiasta selkoa, sillä voi hän musta heikin puheessa olla todellakin perää. Miksikäs hän niin paljon muutoin seurusteli siihen en isänsä ja riston kanssa. Mutta mitäs teen sitten, jos isäni huomaan varkaaksi, mietti onneton poika. Mitäs, muuta kuin ilmoitan ruunnon miehille, sillä enäämpi tulee kuulla Jumalaa kuin ihmisiä. Meier saapui viimein illansuussa kotiin sormulasta ja hänelle kertoi järikomustan heikin viraiskäynnien ja esitykset. Annetaan nyt toistaiseksi asian olla sillänsä, sanoi vanhus, ja pidetään silmällä niin hyvin musta heikkiä kuin isäsikin, mutta nyt ei pidä koko jutusta olla tietävi näenkään. Se minusta kuitenkin on ihmetä, että hän uskalsi teidän sinulle niin hävyttömän tarjouksen. Ei hän varmaankaan olisi sitä tohtinut tehdä, jos ei olisi minua nähnyt tuolla kosken rannalla, sanoi Jeriko, mutta nyt hän sen vuoksi luottaa äänettömyyteeni. No, ollaankin sitten äänet ja katsotaan laatua. Tulee aika, tulee neuvo, puhi meier. Lovisa on meidän myöspitäminen silmällä, sillä ei hänestäkään saanut vielä oikea tolkkua. Kuule saan Lovisa mainittavan remahti Jeriko-Nauromaan, johon Naurun meierkin sydämellisesti yhtyi, saatuansa tietää, mitä hänestä kylällä puhuttiin. Mutta miksi he eivät sinua älyneet sulaseksi panna, vaan minun, vanhan kannon, sanoi meier Jerikolle. Sääty erotus on heidän mielestään tärkeämpi kuin iän ero, vastasi Jeriko. Niin, sääty erotus, mutisi meier. Hmm, sormulainen on kyllä ylpeä suvustaan, mutta ehkä kaikki kävisi hyvin, jos Lovisasta vain oikean tolkun saisi. Hiljakseen kului sitten aika rukkiukon mökissä. Joskus kävi rukkiukko sormulassa purjehdus vesiä kopeiloimassa, niin kuin hän sanoi, mutta tytöstä hän ei saanut sen selvempää. Loppupuolella talvea tuli vielä sitten sormulan herra väljentytön seutuun, ja se teki meierille Lovisan taipumusten tutkimisen aivan mahdottomaksi. Ukko ei näet saanut silmän rapäästökään Lovisan kanssa kahden kesken viettää, ennen kuin Himmi, se oli tuon sukulaisen nimi, Häiritsi heitä. Alussa viehatti tuo empen näköinen tyttöukkoa, mutta heti kyllästui vanhus häneen. Meierin piti näet lakkaamatta puuhaila vieraan kanssa, milloin selittää hänelle, mitä Shamishon Shlemelilla tarkoitetaan. Kuinka pitkä Renaldo-Renaltinen parta oli, tahi muuta sen moista. Milloin taas kuunnalla, kuinka hirveitä pahin sonatit olivat huonosti soidettuina. Sanalla sanoen, Himmi oli tuomoinen kirkkaasti sähkyvä salaama, jonka häikäisevää loistetta mielellämme kaukaa ihailemme, mutta Herra varjalle joutumasta lähempiin tekemisiin sen kanssa. Paitsi sitä oli tyttönen tottunut ihailemiseen, ja nuoremman ihailijan puuttessa tyytyi hän meierin, jonka lauseita hän aina kahdeksanen käskyn mukaan koetti parhaan päin kääntää. Kerrankin istui Ukko Kärsimättömänä kuntelmassa muatta säveltööstä, jota Himmi surkeasti rääkkäsi. Kun tyttöäkkiä soittavan se keskeyttäen kysäsi, kuinkas minä teistä soitan, Herra meier? Hmm, mastasi vanhus, minä tässä juuri ihmettelen millaisiksi kaunimmatkin kappaleet teidän käsissäne muuttuvat madmoisel Himmi. Oikeinhan sinä soitat, kun runottaret lovisani, kuului silloin äkkiä heidän takansa miehen ääni ja lausuen Terpsikorea Fectus guitaris Moved Emperat Anged. Terpsikorin soitolla tunteita tuottaa, vallitsee, paisuttaa. Sulki Kalle punehtuvan Himmin syliinsä ja tulisesti suuteli häntä. Siihen ilon todistajaksi joutui lovisakin, joka nähtyään Kallen tulevan oli kiruhtanut saliin. Yleinen hämmästys Kallen anteeksi pyynnöt, Himmin anteeksi anto ja vallat on sormen pudisteleminen lovisalle seurasivat toisiansa kuin vesi pisaarat rankkasateella. Vai niin ne ovatkin asiat, sanoi Himmi, etkä sinä lovisakulta ole virkkanut minulle mitään? Kalle puolusti morsiantaan ja sanoi asien vielä oikeastaan olevan salassa, vaikka hän ei ollut kainostelut vanhaa isällistä ystäväänsä ja opettajaansa mejeriä. Tästä edeskin päätettiin sitten vielä asiaa pitää salassa kunnassa syyspuoleen lovisanpäivillä julastaisiin, vaikka Himmi ensin katsoi lovisalle kohtuulliseksi rangaistukseksi sen, että asia tulisi ilmi. Viimein taipui kuitenkin hänkin, mutta uhkasi, kyllä minä sinulle lovisa vielä jonkun tempun teen, koska sinä et niin paljon luottanut minun, että olisit sanonut jo olevasi kihloissa. Kallen kotiin saavuttua näytti järjikolta kaikki toivo olevan hukassa, eikä rukki ukkokaan enää voinut lohduttaa häntä, sillä Kalle oli isänsä puheiden mukaan ihmeellisesti edistynyt sekä tiedoissa että taidoissa. Senpätähden päättikin järjikoo, jos mahdollista, kokonaan tukahduttaa tunteensa lovisa kohtaan, eikä enää ajatella toisen miehen morsianta. Työtä ja tuskaa maksoi heneille jo tuon päätöksen tekeminenkin, mutta vielä vaikeampi oli sitä toimeen panna, sillä ajatukset ne vain yhä pyrkivät sormulaan. Kallekin käytäytyy hyvin ystävällisesti kasvin kumppaniansa kohtaan, joka seikka yhä vain lisäsi järikon omantunnon rauhattamuutta. Hän ei voinut Kallea kohdella entisellä ystävyydellä, sillä Kalle tuntui hänestä olevan hänen onnensa esteenä, vaikka selvä järki sanoi päin vastoin hänen itsensä koettavan Kallen onnea estää. Monasti katui järikoparka, kun oli salaisuutensa mejärilekkään uskonut, mutta asia ei sillä korjautunut. Järikokartti taas rauhattamana kaikkien ihmisten seuraa niin paljon kuin mahdollista ja etsi aina yksinäisyyttä. Kuitenkin olexi hän joutohetkinänsä usein semoisissa paikoin, joissa toivoi saavansa Lovisaa nähdä, mutta sormulaan hän ei uskaltanut mennä, sillä hän häpesi itseänsä ja Luuli Lovisan jo pältapäin hänestä näkevän, mitä ajatuksia hänellä mielessä pyöri. Rukki Ukokaan ei sormulan asioista sanottaviksi kertonut, joten siis Järikko ei tiennyt Lovisan ja Kallen välistä muuta kuin sen, että Kalle oli sormulassa joka päiväisenä vieraana ja Luuli asiat siellä olevan aivan ennallaan. Sormulassa eivät kumminkaan asiat olleet aivan sillä kannalla kuin Järikko Luuli, sillä himmi teki siellä kostotyötänsä. Kun Lovisan äiti viime aikoina oli tullut kivuloiseksi, täytyy tyttären tavallista enemmän hyöriä taloustoimissa ja ainoastaan silloin tällöin jouti hän viettämään hetkisen toisten parissa. Sitä enemmän oli Himmillä aikaa. Hän hääräsi alin omaa Kallen luona, niin kuin Parma hevosen ympärille. He soittivat yhdessä, lauloivat yhdessä ja keskustelivat yhdessä. Alussa paheksui Kalle sitä, kun Lovisalla oli niin vähän aikaa hänelle uhrata, mutta vähiteilen haihtui kaipaus ja Himmen seura palkitsi hänelle kaikki. Himmi jos kukaan osasakin kiinnittää nuoren miehen itseensä. Hän oli lukeendut paljon kaikenvoisia kirjoja ja Kallen täytyy ihmetellä hänen mielikuvituksensa laajuutta ja tietojensa paljoutta. Erittäin hurmaavaa oli Kallesta kunnalla, kun Himmi Hopean helejälle äänellä kertoi muinaisista ritaareista ja kuninkaista, joiden nimi ja ylioppilasparka ei ollut edes unissaankaan nähnyt. Sitä vähemmän ilmisissään lukeenut tahi kuullut. Himmi ei kuitenkaan koskaan näyttänyt loistavan tiedoillaan, vaan paremmin kyseeli Kallelta, oliko se tahissa ja seikka niin ja heti siirtyy aineesta toiseen, jos Kalleä mylloin näetti ikävystyttämään ropeavan. Oliko, kysyi Himmi kerrankin, oliko kuningas Arturilla kuustoista vaiko neljäkymmentä ritaaria pyöreän pöytänsä ympärille? Arturilla, tuma eli Kalle, arvattavasti niitä oli neljäkymmentä, vaikka en minä heitä niin tarkoilleen muista. Kalle ei tarkoilleen muistanut edes missä ja milloin moinen kuningas oli hallinnutkaan, vaan oli liian ylpeä tunnustamaan sitä. Niin neljäkymmentä niitä oli, nyt minäkin sen muistan, lausui Himmi ja rupesi ihmettelemään, miten tarkka muisti Kallella oli ja miten vaatimaton hän kuitenkin oli. Molemmin puolin ihmeteltiin sitten toistensa hyviä omaisuuksia, kunnes Kalle innossaan sanoi sen miehen onnelliseksi, joka läpi elämänsä saisi niin ihmeellisen naisen kanssa elää ja jakaa myötä ja vastoin käymiset. Sillä kertaa ei enäämpää puhuttu, sillä Lovisan tulo keskeytti puheen, mutta siitä lähtien muuttuui noiden kahden välien entistä sydämellisemmäksi. Kalle ei voinut olla mielessään Lovisa ja Himmiä toisensa vertailematta, aina kallistui silloin voitto Himmin puolelle, hänen vaakalautansa jäsähti maahan, Lovisan kohosi kuin kevyt höyhen ylöskorkeuteen. Hyvän karjapihan ja oivallisen taloudenhoitajan minä kyllä Lovisasta saan, mutta ajatteles, miten hän käyttäytyisi, jos esimerkiksi joutuisi Piispan salonkiin turussa, jossa minulla oli kunnia olla, sillä isäni on Piispan sukua. Hävetä minä saisin silmäni korvanitäyteen, mutta Himmi liehuisi siellä kuin kotonaan, mietti Kalle. Ensimmäiltä hävetti häntä itseäänkin tuomoiset mietteet, mutta vähitellen tottuui hän niihin. Siihen lisäksi osaase Himmi muutamilla Hämärillä lauseilla uskottaa Kallelle, että Lovisalla kyllä olisi enemmän aikaa seurustelemiseen uhrata, jos heidän seuransa häntä huvittaisi. Harmikseen huomasi Kalle niin olevankin asianlaidan ja niin todella oliikin. Lovisa, kun näki, ettei toiset häntä kaivanneet, ei tahtonut tungettelentua heidän joukkoonsa, vaan nähtävästi karttoi heitä. Sen loukkasi Kallen ylpeyttä ja seuraas oli selvä. Hän uhalla lellitteli Himmiä sitä enemmän. Lovisa näki tuon, mutta kärsi valittamatta. Hänen olikin jokseenkin helppo kärsiä, sillä ihmekseen hän huomasi, ettei hänen sydämmensä, vaan paremmin hänen ylpeytensä ollut loukattu. Sillä kannalla olivat asiat sormolassa, kun tytöt muutamana päivänä istuivat salissa. Tapansa mukaan tuli Kalle heidän luoksensa ja Himmi uteli, kuuluuko kylälle mitään uusia? Eipä eri töisiä, armas Himmi, lausui Kalle ja kääntyen Lovisaan päin lisäsi hän. Tielä tapasin vaidokkaan, molempinen isinensä, ja hän näytti minusta niin kummalliselta, kuin olisi maansa myönyt ja rahansa syönyt. Ei hän tuo ihme olekaan, kun hän poikaparkka ei ole ollut terveenä pitkiin aikoihin, sanoi Lovisa, ja jätti Kallen selittämään Himmille, mikä olen tosen vaihdokas on. Lovisa oli sisällä niin tukahduttavan kuuma, että hänen täytyi saada hengittää raitista ilmaa, ja hänen sydämmensä tykytti niin rauhattomasti, kuin olisi saa tahtonut rinnasta pois hyväähtää. Hän riensi järven rannalla ja istahti juuri sille kivelle, jolla Jeriko vuosi takaperin oli istunut tuona iltana, jolloin Kalle lupasi hänelle ikuista uskollisuutta. Tuskin oli siitä vuotta kulunut, ja nyt Kalle jo nimitti Himmiä armaksi. Koko vuosi oli ollut niin tavattavan pitkä, eikä Jerikokaan hänestä enää mitään välittänyt. Koko vuoden oli hän päinvastoin karttanut häntä, ja näyttipä siltä kuin olisi tuo entinen lapsuuden ystävä enhonnut häntä, samoin kuin Kallekin nyt näkyi jo tekevän. Ilkiä kevyt mielinen mies koko tuo Kalle, sanoo Jerikoakin vaihdokkaaksi, hyi, ettei hän häpeä. Niin, Jeriko, onko hän sitten parempi? Ei hän tänä vuonna enää tuo hirvatsaaresta kukkiakaan niin kuin aina ennen, mietti Lovisa Kyynelselmin. Voi, jos vielä kerran saisi nähdä tuota samaista Jerikoa, huudahti tyttö ja näytti itsekin säikehtävin sitä vienuutta ja kaipioa, joka hänen äänessänsä ilmestyi. Hetkisen ihmetteli Lovisa, miksi hänelle Kyynelselt oli silmissä, mutta päätti heti, kummako on, jos ne joskus pihahtavatkin esiin, kun äitikin on ollut niin sairaana ja Kalle sitten huolimatta kaikista noista surun syistä. Käntyivät Lovisan ajatukset yhä uudestaan Jerikoon ja hänen kummallisuuteensa. Hän muisteli kaikkia, mitä Jeriko oli hänelle puhunut ja tehnyt ja huomasi hänen aina ollen hänelle mieliksi, kun Kalle sitä vastaan oli usein ollut kiusaksi. Minä kärsin aivan ansiosta, ajatteli Neitonen, jos en niin kevyt mielisesti olisi Kalleen kiintynyt, niin olisi tämäkin vuosi ollut onnellisempi, hauskempi kuin se todella oli. Nyt se on ollut pelkkää varjoelämää. Niin, niin, Jerikokaan ei silloin olisi karttanut minua, niin kuin hän nyt on tehnyt, luulen arvattavasti sopimattomaksi seurustella toisen kihlatun morsiamen kanssa, mutta jospä hän pitäisikin minusta ja olisikin sentähden minua niin tarkasti painut. Vielä vai? silloin hän toki tahtoisi nähdä minua, mutta sitä hän ei tahdo. Voi kuitenkin, jos Jeriko tietäisi, mitä tämä rintaraukkani tuntee, niin ei hän minua näin jättäisi yksinäni suremaan, puhui Lovisa itsekseen. Ja hyräällen lauluva, jos kultain kuulis, hän tykön tulis lohduttamaan minua, lähti hän astumaan kotiansä kohti, sillä hän muisti pitävän isänsä ja äitensä kanssa tänään vielä mennä pappilaan vieraksi ja olisi takotonakin yhtä ja toista toimitettavaa. Tuskin oli Lovisa ehtinyt rannalta poistua, ennen kuin pensaiden takaa hyppesi ylös nuori mies ja kiiruhti kylälle päin. Jumalalle kiitos, ettei hän minua keksinyt, mutisin nuorkainen. Hän olisi ehkä lulut minun itsehän se vaanivan. Hupsu minä olen kuin olenkin, lulin hänen mainitsavan nimeäni, vaikka kultaansa hän vain ajattelee. Parasta on, ettei hän enää saa minua nähdä, sillä kuka takaa, ettei minä vielä voisin hellitä itseni. Parasta on erota näkemättä, ajatelko on hän mitä tahansa, ja sain hän minä hänet nähdäkin, mutta murheelliselta hän näytti. Se oli arvattavasti erehdystä, ja minä vain näen kaikkien kasvoilla oman tuskani kuvastuvan. Metkäpä murheet häntänyt painaisivat, ilohan hänelä on, kun huomenna saa kainostelematta kaikkien nähden ja kuulen kutsua kallea omakseen. Silloin hän ei muistakkaan köyhää hyljettyä vahdokasta, mutta äläköön samaahan se on. Niin mietti mielessään onneton Jeriko, mutta asia ei hänestä kuitenkaan taitanut aivan samaa olla. Kotiin saavuttuaan se hänä, että pyysi pyytämistään, että Meier, niin kuin jo aikoja sitten oli luvannut, lähettäisi hänet matkoille, vaikka jo tänään iltana tahi viimeistäänkin huomenna. Meier suostuikin tavallansa tuhon pyyntöön, kuitenkin siten, että Jerikon oli vasta pappillan kallen kanssa yhdessä lähdettävä ja kalle enäämmän maailmaan nähnenä voi sinua siellä perille heukan ohjailla, sanoi hän. Jerikon täytyi tyytyä siihen, vaikka se olikin hänestä vasta hakoista. Huomenna sanoi Meier lähtävänsä Jerikon lähtöä valmistelemaan ja meni Sormulaan. Siellä kutsui hän Herran kahdenkeskiseen ja kauan he sitten keskustelivatkin Jerikosta. Kovin ällystyy Sormulainen alussa, kun Rukkiukko aivan peittelemättä ilmoitti tullensa kosiimaan loviisaa kasvatillensa. Varmaan olet sinäkin huomannut, että tyttöresi ja pappillan kallen välillä on ollut yhteisiä tuumia, mutta se on ollut molemmin puolista erehdystä, lausui Meier. No mutta onko poika kasvattesi tullut hulluksia, sinä myös vanha mies, kysyi Sormulan Herran. Meieriä suututti tuomoinen kysymys ja kiivaasti kysää siihen vastaan, mitä hulluta siinä sitten olisi, mitä hulluta, pudahti toinen, et suinkaan sinä täydellä todella vaatinen minun antamaan ainoata lastani, entiselle paimen pojalleni. Talonpoika Luriukselle, joka vielä on köyhempi kerjäläistäkin ja korkeintaan kelpaa minun talkoissani työvälle biulua kiinnuttamaan. Sehän olisi siivoa. Ensiksikin vastasi Rukkiukko vakavasti. Jeriko ei ole mikään lurius, vaan kentiesi kunnialisempi kuin moni muu. Eikä minusta muutoinkaan tuo niin ihmetä olisi, jos renkivuodin pojan tyttö joutuisikin naimisiin kunnialiselle talonpojaalle. Mutta Jeriko, sitä paitsi, onkin saanut paljoa paremman kasvattuksen kuin moni Herran nemeä kantava. Niin, niin, vastasi sormulainen pilkallisesti. Sinä olet opettanut heneen, niin kuin jo sanoin, aika tavalla biulua kiinnuttamaan ja sillä hän voi ansaita äyrin pari ja muutaman ryypyn silloin tällöin. Pilkka, sinä vain asioita, joista et ymmärrä rahtua kaan, tuumaili Meijär. Mutta saat nähdä, että poika vielä biulunsa kiinnuttamisella hankkii itsellensä paremman ja puhtaaman nimeen kuin sekä sinä, että isäsi vapaa Herran talouden hoitajina. Sormulainen punastui korvijan myöteni ja sopersi, mutta ei hän hän paljalla nimellänsä elää, eikä eläntä vaimuansa. Hän veikkonen elää biulullansa, ja jos ei sen kautta varoja kokontuisikaan, ei sekään suuria haittoja tees sillä, minä jätän kaikki rihkamani hänelle. Ja jos et sinä kuolemaani ennen saa sormulaa velattomaksi, niin tulee järikosta sormulan perillinen, vaikka hän tytärtäsi ei saisikaan. Sinulle en näet ajo jättää äyriäkään, nyt tiedät sen, tees siis niin kuin tahdot. Kun asia oli semmoisen käänteen saanut, paipui sormulan herra ajatuksensa ja pyysi miettimisaikaa edes pari viikkoa, johon meier mielellään myöntyykin. Pari viikkoa oli sitten kulunut, kun eränä päivänä meier läheti järikon pappilaan kallen kanssa sopimaan lähtöpäivästä. Järikon meni, mutta ei tavannut kalleja kotoa. Hän oli sanottu menneen sormulaan. Sinne lähti taas kerran rukkiukkokin. Mitä rukkiukkoon ja sormulan herran välillä sitten lienee tapahtunut, siitä ei kenelläkään ollut tietoa, mutta hyvin liikutetulta oli vanhusnäyttänyt sormulasta kotin lähtiessään. Kotinsa palavaksi ei hentä näkynyt, ei kuulunut. Järinko odotteli kauan, mutta kun ei meier palaanut, lähti hän ikävissään kävelemään. Hän meni hautaa smalle, ikään kuin sanomaan jäihyväisiä äitinsä haudalle, ja mielensä tuntui tänään erinomaisen raskaalta. Vaidokas luuli syksy ilman alakuloisuuteensa syyksi, sillä venheä tuuli pudotteli tuon tuostakin sateista liejuiselle tielle, kellastuneita koivun lehtiä, ja taivaskin oli synkässä pilvessä. Hautausmaan näköis opi hyvin yhteen hänen alakuloisen mielensä kanssa. Järinkoon äitinsä haudalle istuttamien pihlajen lehdet alkoivat käydä kirjaviksi, ja ahnaat tilhit olivat jo puoliksi hävittäneet nuo punaiset marjat ertutken. Haudankaivaja Kiroili kuului vasti tuota seunattua vettä, jota oli näinä aikoina niin runsaasti tullut, ettei siltä enää tahdo hautoja kaan saada kuivina pysymyään. Haudankaivajan seuraa ei Järinkoa tuntunut huvittavan, ja kun Kalmuri asettui istumaan hänen viereensä puna-marjetta vainajan haudalle, lähti poika kotiinsa. Rukiukko ei vieläkään ollut kotona, ja kärsimättömänä lähtöpäivästä Salon saamisen vuoksi odotteli Järinko häntä. Ilta tuli, ja Pimeä vallitsi jo kaikki alla, mutta mei-jeriä ei alkanut näkyä, ei kuulua. Viidoinkin viimeen kuului etältä askelia. Ne lähenivät ja tuokioisen kuluttua töitäsi sisään maalarin maia. Hengästyneenä ja lääntäen selitti tuli, ja vahvaihdukas joudu pian sormulaan. Siellä on Rukiukko joko kuollena tahi kuoleman kielissä. Halvauksen kuuluu saanen, ja Pappilan kalle oli hänet löytänyt riimään renteissä, kun oli sormulasta Pimeässä kotinsapäin ajanut. Luulen kuului sääkähtäneen, eikä hän tuo ihmekään, kuollutta ihmistä pelkää hän sitä. Joudun nyt vain pian, minä kerron tiellä tarkemmin. Lukkari vietin jo sinnes suunta iskemään. No etkö sinä tulekkaan? Luullisipä sinun toki tahtavan olla hengen lähtöä katsomassa, mutta oma asiasi pahan se on, minä meneen kuitenkin. Maja oli jo mökistä ulkona, ennen kuin Järinko käsitti, mitä oli tapahtunut. Lansi sitten myös ulos, ja tiellä sivuutti sekä maallarin maajan, että lamppalan ja tiistilen isännät, jotka menivät lautamiehinä olemaan läsnä poliisitutkinnossa. Ei, Herran nimismies, lausui Lukkari silloin, kuin Järinko töitäsi sormulan asuin pirtiin, jonne rukkiukko oli viety. Ei, Herran nimismies, ei tässä nyt enää suonen iskut auta, sillä hänessä ei ole henkeä hituistakaan. Mutta ei halvaus tavallisesti ensikerralla tapaa, selitti kalle, joka siihen asti oli koetelut lohdutella hätäilevää himmiä. Halvaus jopisi Lukkari Hampaidensa välistä ja Enholla Silmäillen kallea. Se on sama halvaus, joka kohtasi kotilon esääntää puun oksassa ja se tappaa aina, jos ei vain kunnialisia ihmisiä satussa apuville. Mitä kanttori sanoo, kysäsi nimismies? En mitään, en mitään, vastasi Lukkari, ihmettelen tässä vain, kuin musta veri alkaa kohota kaulaan. Sormulan Herran ja nimismies siirtyivät ruumista lähempää tarkastelemaan ja edellinen tiesi mustan veren noussemisen kulkkohalvauksen tuntomerkiksi. Viimein saapuivat lampellan ja tiistilän esännät, yynnä joita kuita muitakin kyläläisiä. Sitten pidettiin varsinainen poliisitutkinto ja kaikki asian kuuluvat piirsivät joko nimensä tai hipumerkkinsä nimismiehen kirjoittaman pöytäkirjan alle. Lukkari Yksin oli kulttuan mihin päätöksen keskustelu- ja tutkimusjohti, luikahtanut matkoihinsa liian aikaisen. Jeriko oli koko ajan seisonut ruumiin vieressä, eikä laisinkaan näkynyt huomaavan, mitä hänen ympärillensä tapahtui. Tulinen tuska repeiloi hänen rintaansa, mutta ei pienintäkään vesipisaraan näkynyt hänen silmissänsä. Siihen sijaan vuoti vuolaskyynelvirta äskettäin sisäntullen loviisan silmistä. Koko hänen olentonsa väriisi katsellessaan meierin kuolon jäykistäviä kasvoja, jotka vielä tuossakin tilassa näyttivät niin lempeiltä ja vakavilta. Loviisä heitti käsivartensa tuskissaan Jerikon kaulen ympäri ja nojaasi päänsä hänen rintaansa vasten. Sormulan herra huomasi, mitä tyttären se teki ja sähkyvin silmin hyppäsi hän tytärtänsä Jerikosta erottamaan. Loviisä, loviisä, karjuisormulainen, melkein tuhka harmaana kasvoiltaan, ettes häpeä sydeillä tuomoista roistoa, tässä isäsi ja sulhasesi silmien edessä. Himmi katsoa tuijotti punehtuen kalleja, joka myös oli tavattoman punainen. Meillä oli todellakin hieman puhetta sinne päin, soperteli kalle silloin hämillään ja nolostuneena. Mutta tarkemmin asiaa mietittyä, niin en minä vielä kallenselityksiä kuuntelematta ajoisormulan herra Jerikon ulos huoneestaan. Ikään kuin Jeriko olisi sen siellä olollansa saastuttanut ja kielsi vaidokkaan vast edes hänen tyttärellen sen livertelmästä. Kaikkia ne uskaltavatkin hävyyttömät, puhkui herra, vaikka Jeriko jo oli ulkona. Kymmenen luvun loppu. Yhdestoista luku, vaihdokas. Tämä on LibriVox-äänite. Kaikki LibriVox-ääniteet ovat julkista omaisuutta. Lisätietoja saaraksesi tai ilmoitautuoksesi vapaaehtoiseksi. Mene osoitteeseen LibriVox.org. Lukiana Mikey Roadi. Vaihdokas. Kirjoitti Juho Reijonen. Yhdestoista luku. Nyt vasta tunsi Jeriko itsensä oikein yksinäiseksi ja hylätyksi, sillä sormulaisen käytös osoitte selvästi mitä sekä lovisalla, että hänellä oli edessä. Kärsimystä ja tuskaa. Katkeraa malta kuin ensin tuntui nyt Jerikosta rukkiukon kuolemakin, joka oli ollut syynä lovisan tunteen purkaukseen. Hän tunsi oman onnettomuutensa, mutta paljoa kovemalta tuntui mielestä se, kun lovisakin joutui hänen tähtensä onnettomaksi. Ikään kuin houriossa saapui Jeriko viimeen rukkiukon mökille, josta hänen ihmeeks hän sä vilkkui valkea. Siellä tapasi tulija Lukkarin itsensä odottamassa. Lukkari selitti sitten Jerikolle, että hän suuresti epäili oliko Meijer elämästä eri nyt luonnollisella kuolemalla, ja kyseili tiesikö Jeriko Meijerillä ollen rahoja matkassa. Jeriko ei lullut hänelle niitä olleen, mutta Lukkari sanoi, en sitten käsitä mitä varten he ovat häneet kuristaneet kuoliaksi, sillä ei hän hänelle olisi lullut olevan niin kovia vihaamiehiäkään. Jeriko sanoi luulevansa halvauksen äkkiä kohdanneen Meijeria, mutta Lukkari vain pudisteli päätänsä uskomattomasti, ja eri mielisinä rukkiukon kuoleman syys tehe vihdoin toisistaan erosivatkin. Yksikseen jäätyänsä sai Jeriko vihdoinkin rauhassa ajatella asemaansa. Koko yön hän istui akkunan poskessa mietteissään, tujotellen ulkona olevaan pimeyteen. Yö oli synkkä ja sumuinen, ettei edes tähtien tuikevoinut sitä vähäistäkään valaista, mutta semmoinen yö sapikin hyvin yhteen Jerikon nykyisen mielialan kanssa. Aamupuolella se estyi ilmakumminkin hiukkasen, ja pilvät ohenivat, seksi että yksi ja toinen pilkkuva tähtipääsi niiden välitse pilkistämään. Jeriko nousi silloin ylösistuimeltansa akkunanpielestä ja sytytti uuden kynttilen entisen jo kauan sitten hänen huomaamattansa loppuun palaneen sijaan. Sitten etsii hän kaikista mahdollisista ja mahdottomista paikoista paperia, mutta kun ei löytänyt, repäsi viimein kasvatusisäänsä hänelle lahjoittamasta raamatusta kansilehden, johon meier oli piirtänyt lauseen, vailla minun edessäni ja ole vakaa. Tuo kummallinen lause tuli siten ikään kuin alkulauseksi siihen kirjeeseen, jonka Jeriko sitten vapisavalla kädellä kirjoitti loviisalle. Siinä sanottiin, illalla tuona kamalana hetkenä, jonas seisoimme minulle ja sinullakin rakkaan kasvatusisäni ruumiin vieressä, huomasin, että sydämeni on minulle puhunut sinusta täyttä totta. Minusta onkin aina ollut kuin olisi meille joku oikeus toisimme, ja nyt tiedän niin ollenkin, sillä molempien sydämässä ovat samat tunteet toisiansa kohtaan vallinneet. Se on minulle lohdutuksena nykyisestä murheessani ja on oleva vastaisissakin huolissani, sillä mitään muuta olisi minulle elämässä tarjona, kun kohtaloni riistää minulta nyt kaiken toivonkin saada sinua koskaan omakseni kutsua. Mieleni on paha hyvä loviisa, kun näin olen ollut syynä sinun onnettomuuteesi, sinun, jonka onnen tähden mielelläni elämäni antaisin. Mutta ettei kohtaloni enää teitä kiusaisi, jätän nyt synnyin seutun ja lähden maailman mürskyihin, etsimään rauhallista valka maa, jonka kohtaloiden herra varmaan lienee minullakin jossain valmistanut, jos ei muu olla niin haudassa. Jää siis hyvästi kallis loviisa, joka olet ollut päiväpaisteena elämäni pimeällä polulla ja tulee onnelliseksi kallen kanssa. Hänellä on hyvä sydän ja varmaan hän hellydellänsä hankkii sen onnen, jota minä en voisi minulle valmistaa. Kaikenlainen onni tulkoo osaksi ja siin loviisa hyvää. Toivon vailluksemme päätettyä tuolla täydellisyyden majoissa toisemme tapaavamme, sillä tuskin enää tässä elämässä kohdannemme. Aina sydämellinen ystäväsi Jeriko, eli Vahdokas. Päivä alkoi jo sarastaa silloin, kun Jeriko sai kirjensa valmiksi, ja tuskin olisi ehtinyt valeta, kun Josormulan herra, nimismiehen kanssa, tuli Meierin asuntoon laillisena perillisenä paneemaan vainajan omaisuutta sinetin taakse. Jerikon täytyi silloin taas kerran lähteä kodistaan, eikä hän suinkaan paljoa tavaraa kansansa saanut. Rukiukon viulun antoi kuitenkin Sormulainen hänelle lausuen. Otat tuo matkaasi, sillä minä en sitä tahdo, vaan sinä sillä ehkä voit leipäpalaisen ansaita. Tuskimpa kunnallisella työllä kykenisit kään leipäsi ansaitsemaan, kun olet saanut laiskana kasvaa. Muistoksi Rukiukoosta ottikin Jeriko Viulun. Aiku en sitä soitelle saan muistella niitä nuoruutensa päiviä, joita oli saanut Meierin luona viettää, ja niin hän lähti tuosta asunnosta, joka oli hänelle ollut kotiina niin kauan, ja jossa hän oli mieheksi varttunut. Käytyensä isänsä luona, ja luvattuansa auttaa hän, jos hänen toivonsa mukaan onnistuisi jossakin kaupungissa saada työtä sorvarien luona, lähti Jeriko Reppo-selässä kotiseudustaan patikoimaan. Oli mitä kauniin syksyinen päivä, kun vailta ja pitkänmään renteiltä loi jäähyväis silmäöksen kotiseutunsa. Sinne kuului kirkonkellojen ääni. Lultavasti soitettiin sanomakelloja Rukiukolle. Jerikon mieli kävi siitä alakuloiseksi, mutta rivakasti hän kuitenkin lähti jatkamaan matkaansa, toivoen toisissa oloissa pian muuttuvansa iloiseksi ja unhottavan huolensa. Aluksi suuntasi Vahdukas Kulkunsa lähesimpään kaupunkiin, mutta siellä ei vielä hänen mielensä kovin iloiseksi tullut, sillä kehräherrat kysellivät häneltä kisälli kirjaa. Jeriko huomasi, että ei hänellä olekaan laillista oikeutta edes elättää henkeänsä kättänsä työlle, ja yhä eteenpäin kauemmaksi ja kauemmaksi täytyy hänen rientää. Maaseudulla kävi matka kuitenkin hieman paremmin. Ihmiset olivat ystävällisempia ja yksinkertaisempia maalla kuin kaupungeissa, mutta paljon sai Jerikoparka sittenkin kurjutta kokea, niin että hän oli melkein epätoivoisena viimeinkin saapuessaan Turkuun. Turhaan koetti Jeriko siellä tuntamattomassa kaupungissa hankkia itselleen jonkun moista paikkaa. Työtä hän seksi tosin sai milloin mitäänkin, ettei juuri kerjäämään tarvinnut ruojeta, mutta kuitenkin täytyi hänen lopulta lähteä tarjoamaan biuluonsa joko kaupaksi tahi pantiksi. Onnensa satutti Jerikon eräseen taloon, jossa silloin sattui olemaan vieraana muuan ruotsalainen kauppiastukomasta. Kun Jeriko siellä viuluonsa kauppa eli pyysi erästalonpuotilaisista hänen soittamaan sitä, että saataisin kuulla millainen tuolla on ääni. Jeriko totteli pyyntöä. Hän soitti alussa vienosti jotakin suruista säveltä. Vähiteilen näkyi soittaja kuitenkin unhottavan ympäristönsä. Hän oli olevinaan kotona, kaukana tuolla salojen syliissä. Linnut lauloivat kilpaa kummuilla. Päivän sateet leikkivat keskenänsä sisäjärven tyynellä kiltelevällä pinnalla. Raikkaita lauluja tuntui liikkuvan ilmassa, mutta laulajoita ei näkynyt. Hämmästyneenä kuljat sekä katselivat, että kuntelivat tuota kummallista soittajaa, joka tuntui viulullansa osaavan lohtia, mitä tahtoi. Kaikissa ihmisissä on näet rakkautta tosi kauniiseen, vaikka se harvoin näkyviin pääsee. Kaikista enemmän kuitenkin näytti tuo äskettäin sisäntulut muukalainen saavan nautintua vaihdokkaan soitosta, jota yhä kesti, kesti vielä kauan ja siinä yhdistyi sekä luonto että taide. Pieras viittasi kädellään, ikään kuin varottaaksen toisia etteivät soittajaa häiritsesi, mutta se oli tarpeetonta, sillä kaikki näyttivät siltä kuin olisivat nielleet järikon soittoa. Nyt muuttui soittavähitellen. Päivä pimeeni. Pilviouko tuntuivat hoisten rientävän eteenpäin taivaslailla ja metsässä huokailivat korkeat puut notkistellen latvaansa myrskyn edessä. Jo jyrisi pitkäisen pauhu pilvissä, ja sähisten risteillivät siellä salamat, oli sitten kuin olisi rakeita raivoisasti satanut. Mutta vähiteilen tyyntyi taas kaikki. Piulutuntui nyt valittavan, kuni kärsivällinen lapsi sairasvuoteilla, mutta jo seuraavassa tuokiassovirtaili siitä rohkaisevaa toivoa. Sitten seurasi taas tyyntä, hiljaista hyrinää, mutta äkkiä parkasi soitin kuin olisi sen sydän särkynnyt ja kaikki olut hukassa kadotettu, itse toivokin. Sitä sydäntä särkevää ääntä ei kestänyt kauan. Taas puhui tuo kumallinen viululohdutuksen sanoja, ikään kuin antaaksensa uutta uskallusta toisiin ponistuksiin ja taisteluihin, ehkäpä tappioihinkin. Yhä haaveksi vammen liikutteli Jeriko Kääurehänsä, yhä vieri uusia säveliä ja kuvia soittimen kieliltä. Siinä oli ikihonkiemme humina, siinä virtaimme vilkasjuoksu, purojemme solina ja koskiemme juhlallinen kohina. Siinä kuului uudisasukkaan kirveiden iskut ja kaatuvien puiden rytiinä. Kuului ankaroiden taistelujen temmellys, sairasten valitus, puutteiden liikuttava sävelä. Mutta kaikkien muiden sävelien ohessa oli eräs, joka vähitellen yhä enemmän sai valtaa, ja oli viimein kunni kaikista kärsimyksistä pelastetun joukon korkeuteen kohoava halleluja tai kiitollisuudesta pakahtuvien sydämien riemuisa ylistysvirsi. Kyynelleet kiisivat kuulijain silmissä, kun Jeriko Taukos ja viulua sydäntänsä vasten puristain selitti, ettei hän kuitenkaan vois siitä luopua, vaikka epätoivossaan oli aikonut sen tehdä. Ruotsalainen kauppia silloin syleili Jerikoa, kuin kadonnutta, mutta jälleen löydettyä veljäänsä, ja nyt vaihdokkaan elämässä oli tapahtunut uusi käänne. Häntä oli ymmärretty, kun hän antoi soittimensa puhua sielunsa syvimpiä tunteita. Uusi ystävän sä vei hänet sitten veljenään kotiinsa, ja vieläkin todistaa muutamat heidän yhdessä säveltävänsä kappaleet heidän olleen todellisia veljeksiä, vaikka tuo Ruotsalainen velje ei uskaltanut sydämensä tunteita niin selvästi esiintuoda kuin suomalainen luonnon lapsi. Merentakaana herätti Jeriko heti huomioa ylhäisissäkin piireissä niin paljon, että hänelle siellä uskotiin erään sotaväen soittakunnan johtaminen, vaikka hänen soitannollisessa kasvatuksessaan vielä ilmestyikin muutamia pieniä puutteita. Nyt tunsi Jeriko tosiksi kasvatusisänsä sanat, ettei jokaisella soittaniekala ole ollut opettajana Arnold Mark Mayer. Ja hän olisi ollut täydellisesti onnellinen, jollei vaan sormulan lovisa olisi ollut kallen kihlattu Morsean, mutta sittenkin oli hän onnellisempi kuin milloinkaan oli uskaltanut uneksiakaan. Kaukaa ei tuo onnellisuus kuitenkaan kestänyt, sillä vuoden parin perästä täytyy Jerikon taaskin kokea, miten etsepäisestä tuoni hänen suosijoitansa ja ystäviänsä vainosi. Jeriko sai saattaa Ystävänsä maanpoveen. Ystävän, jonka kanssahan oli valvonut monta yötä valmistaisaan erästä hehkuvalla tunteilla sepitettyä suurta säveltäjosta, joka on tuon vainajan tehnyt tunnetuksi ja kunnioitetuksi. Jerikosta tuntui Ystävän kuoltua puoli hänen omasta itsestään olevan poissa. Nyt ei vaihdukas enää viihtynyt tukholmassa, vaan pyysi ja sai eron virasta. Matkoile paloi hänen halunsa, sillä tuntamattomissa vieraissa ja vaihtelevissa oloissa luuli hän paremmin kuin paikoillaan poivansa viihdyttää suruista sydäntänsä. Maasta maahan, kaupungista kaupunkiin kiertelisitten soittaja ja hänen nimensä maina kiirehti aina miehen edelle. Tuon nimi ei kuitenkaan enää ollut Jerikokaikunen, vaan viera slipu jo silloin, niin kuin useimmin nytkin, peitti meidän miehemme. Ekouna kaikui silloin Jerikon sukun nimi. Vieläpä saksalaiset sitäkin tiesivät väänellä, niin että tänäkin päivänä kopeilevat he vielä vaihdokkaasta, niin kuin olisi hän nähnyt päivänvaloon jostakin pommarilaisen omenapuun varjossa. Vaikka hänen kehtonansa oli vipu hei ja revontulista rikkaan pohjoisen taivaan alla. Kymmenkuntavuotta oli Jerikokierreellyt suurissa sivistysmaissa, keräten kunniaa ja kultaa ja tietämättä mitään syntymäseutunsa oloista. Hän oli kyllä määräaikoina lähetyt rahoja isällensä, mutta kun Ukko Kaikunen ei ollut kirjoituksen taitava, ei Jeriko edes tiennyt, olivatko lähetykset pääseet perille kääntahi eikö. Sitten noin monen vuoden kuluttua, luuli Jerikokylliksi vakaantuneensa, että voisi rauhallisesti katsella Lovisan ja Kallen onnea. Ehkäpä vielä siitä iloitakin. Sentähden hän, kun päivä taas piteenivät ja kukkaset alkoivat herätä talviunestaan, päätti seurata pohjoiseen pesimään rientavia lintuparvia ja rakentaa hänkin sinne jonkunmoisen pesän, paikka siitä tulisikin paras, nimittäin kumppani puuttumaan. Pääskyset, kiurut, peipposet ja muut siiveelliset soittonieikat olivat jo ehtineet saada pesänsä kuntoon, jopa ensiksi tulleilla oli perättäkin silloin, kun Jeriko joutui syntymäseutuunsa. Pitkänmään rinteillä käski matkusta ja ajan seisahduttaa hevoset ja mieli hyvällä katseli hän kesäpuvussaan koreilevaa luontoa. Kaikki tunsi hän vielä talot, pellot, lahdet, salmet ja saaret, yksin tuon suuren kiveenkin lampellan rantapellon pientarella. Kummako se oli hän hän usein pienenä paitaressuna kiivenyt sille ja hypäännyt sieltä Keidoslamin kirkkaaseen veteen vilvastuttamaan itsensä helteissään. Kaikki näytti olevan ennellänsä, mutta kuitenkin oli kaikki muuttunut. Saan nähdä, missä nyt risto on, missä isää tuo kurja isää. Miten ottaa loviisa minut vastaan? Vieläkö tiistilen esääntä nytkin pitää minulle nuhde saarnoja viulun soitosta? Ja ennen kaikkea, vieläkö Sormulan herra sulkee minulta ovensaniin kuin viimein? Ajatteli Jeriko. Kydytsiä ihmetteli itsekseen, mitä varten herra noin kauan tarkasteli kylää, johon hän kuitenkin oli menossa. Mutta ei uskaltanut kiirehtiä niin suurta herra, joka ajoi parilla, vaikka oli aivan yksikseen. Kuka sen tietää, millainen mahtipukaari se on, arveli mies. Pihdoinkin lähdettiin eteenpäin ja heti oltiin lampellan kohdalla. Tuossa oli nyt hönni, jossa Ukko Kaikunen oli asunut. Mutta nähtävästi oli se nyt autiona. Aavistain pahinta, kysäsi Jeriko Kytimiehelta. Onko Kaikunen? Se entinen kellon soittaja kuollut. Ei, kyllä se elää, vaan akkansa kuoltua kuului muuttaneen lampellan. Selitti kyytimies ja lisäsi, älkää pahaksi panko, mutta mistä herrassan kaikuseenkin tuntee? Tunnen pahan vain, vastasi Jeriko ja käski ajan lampellan. Talossa nousi hirmuinen heläkkä, kun huomattiin maunut kujoisten suursa kääntyvän sinne. Pienet pojat ja tytöt suihkuilivat, mikä mihinkin nurkkapieleen, josta sitten avossa suin uteliaasti pelkistelivät, kun luulivat milloin vaunuissa tulien selmän välttyvän. Naiset töytäisivät aittoihin tai muihin piilopaikkoihin, joten vierasta vastaan ottamaan jäivain talon nuori isäntä. Kartanookoirakin pystykorvainen vaahti, hämmästui alussa vaunujen tulosta niin, ettei ollut sanaa suuhun tulevaa, vaikka se ei tavallisesti ollut ensimmäinen säikähtämään. Hyvää päivää matti, lausui tuli ja reippaasti hypähtäen alas vaunuista ja löi kättä isännälle. Neurasti kumarrellen vastasi matti tervehdykseen. Samassa pistäytyi etehiseen sisähuoneista pari valkohapsesta vanhaa miästä katsomaan, kuka kummitus siellä semmoisilla ajopelillä tuli. Niitä tervehtimään kiirruhti Jeriko, hämmästyneinä ja äänäti katselivat vanhuksetkin tuota solakkavartaloista herraa, joka heitä niin sydämellisesti tervehti. Ettekö enää tunne minua, kysäsi Jeriko nähdästään kaikkien niin odosti itseänsä tarkastelevan. Suoka anteeksi, puhui Lampellan vanha isäntä, minä en jaksa muistaa, ettehän vain lieden meidän uusi voltimme. Ettekö tekään enää tunne minua isää? Tekö poikani, huudahti vanha kaikunen, se on maahdotonta, minä olen vaan taavettikaikunen. Sen kyllä tiedän ja kuitenkin olen poikanne. Jeriko, sama kappale, Jumala Olko on kiitetty, hän on armollinen, hän on kuullut rukoukseni, sitä en minä olisi ansainnut, sopersi vanha kaikunen, ja ilo kyynelleet kohosivat hänen silmiinsä halatessa poikaansa. Hänen armonsa on suuri, virkkoi Lampellan vanha isäntä, kätensä Ristiin pannen, ja vesikiehteissä olivat hänenkin silmönsä. Voi, miten iloiseksi Mamseli nyt on tuleva, huudahti kaikunen lapsellisella ilolla. Mikä Mamseli, tietysti Jeriko? Sormulan Mamseli, Lovisa Mamseli, se liitti isäpojallensa. Hän on ollut minulle niin hyvää, niin hyvää, jotta et voi uskoa, ja puhuu usein sinusta. Sisällä sai Jeriko sitten kuulla kallen ja himmin ollen avioliitossa, mutta himmin muuttainen maan majoille jo pari vuotta sitten, katkeroitettuaan ensin turhamaisuudellansa sekä miehensä, että oman elämänsä. Sormulan herra taas oli halvattuna sairastanut monta pitkää ja vaikea vuotta, kunnes kuolema viimeen oli vapauttanut hänet kärsimyksistään. Nyt äitinsäkin kuoltua emäännöi Lovisa yksin sormulassa, mutta kyllä siinä talous yhä vain on korjaantumaan päin, sanoi Lamppalan Matti. Vielä samana iltana lähti Jeriko isänsä kanssa sormulan tulijaiskäynnille. Kyllällä katselivat ihmiset pitkään, uljasta kaikisen rinnalla kävelevää herraa. Maallarin maja, joka vielä omien sanojensa mukaan oli yhtä kappera jalalta kuin ennenkin kuin vanmilloin asia vaati, oli jo jo jollakin tavoin saanut tietää vaihdokkaan sen kaikksen pojan tulleen kotiin ja olevan nyt suuren herran, ihan maa herran arvoisen, jonka vuoksi kylälläisten uteliaisuusjärikonsuhteen pian tuli tyydytetyksi. Matkalla huomasi Jeriko riihmään rinteessä kaksi mustaaristiä tiepuolessa. Toinen noista on varmaan pystytetty rukkiukon kuolevan muistoksi, lausuihen isällensä, mutta mitä varten siinä on kaksi? Toisen panivat siihen mustalle heikille, joka sitten toisen asyksynä hirtti siinä itsensä, kertoi vanha kaikunen. Viimein saavuttiin sormulaan ja siellä tietysti oli ilo suuri. Lovisa ja Jeriko olivat sanoja, joita nuoret vaihtelivat keskenään tuokioisen, sillä muuta he eivät liikutukseltaan pitkään aikaan kyenneet sanomaan, vaikka sydän kumpaisellakin oli täynnä tunteita ja sanoja. Jerikon onni oli täydellinen, kun hän syleilii vieläkin suloista, vaikka monenlaisista suruista ja kärsimyksistä kalvennutta uskollista Lovisaa. Mutta yhtäkkiä tempa siihen tyttö irti hänen syleilystään. Ei, ei, nyhkytti Lovisa. Minä en voikaan tulla omaksi se sinä et tiedä, mikä hirveä rikos meidät erottaa. Säikähtäen kysäisi Jeriko. Mikä? Isäni, isäni, törski Lovisa, oli syynä mei-jerin kuolemaan. Kuinka, ei suinkaan, hän hän kuoli halvaokseen. Ei, ei, selitti Lovisa, mutta ei voinut jatkaa. Silloin kertoi vanha kaikunen, että sormulan herra oli kuolin vuoteillaan tunnustanut hänelle musta heikillä riihimään rinteessä kuristuttaneensa mei-jerin kuoliaksi, kun rukiuuko oli uhannut pelastaan myyttää sormulan ja sitten lahjoittaa kaiken omaisuutensa Jerikolle. Lovisa oli sattumalta viereiseen huoneeseen kuullut tuon kamalan tunnustuksen ja surrut sitä sitten niin, että oli pelätty järken sen menettävän. Niin, lausui hiukan tyyntynyt Lovisa, nyt näet, että voin minua hänen tötärtänsä puolisoksesi ottaa. Kului hetkinen, ennen kuin puhuteltu kykeni puuttumaan puheeseen, mutta se aika oli Lovisasta sanomattoman pitkä. Älkääme tuomitko, lausui Jerikovihdoin. He ovat korkeimman, mutta samalla armollisimman tuomarin tuomittavina ja hänen edessänsä on puhtainkin meistä saastainen. Ilo kyynelleet kiisivät taaskin manhan kaikuisen silmissä, sillä hän huomasi poikansa jo nuorana löytäneen sen kalliin helmen, jonka hän vasta vanhana harmaa päänä oli käsittänyt. Silloin aukeini ovii ja sisään astui Kalle, Jerikon ja Lovisan kasvin kumppani, joka nyt oli pitäjässä kappalaisena. Jerikoja ihan ilmi elävänä, lausui tulija. Jerikon täytyy sitten illankuluuksi Kallelle jutella vaiheistaan ja matkustuksistaan vieraissa maissa. – No, pitäisihän sinun sitten olla yhtä tunnettu koko Euroopassa kuin itse tuo mainio Ekko. Lausui Kalle kuultuansa Jerikon matkoista. – Tietysti, vastasi Jeriko leikillisesti, tietysti olenkin ihan yhtä tunnettu, sillä minähän juuri olen tuo mielestäsi mainio Ekko. – Oletko sinä, Ekko, huudahti Kalle ikään kuin kunnoituksesta seisomaan nousten? Nyky ojan viulunjekkojen kuningas, oletko sinä se? – Olen, se on nykyinen nimeeni, lausui Jeriko ja viitaten juuri illalliselle kutsumaan tulevaa Lovisaa, jatkoi hän. – Jos minä olen kuningas, niin on tuossa tuleva kuningattareni ja hartain toivoni on, että sinä otat vaivaksesi yhdistää meidät toisiimme avioliiton siteillä. – Kalle huokasi syvään, mutta kuitenkin tuntui hänen onnen toivotuksensa tulevan sydämestä. – Kihlatut astuivat sitten ensin ruokahuoneeseen ja heitä seurasi sinne vanha kaikunen ja Kalle pappi, joka viimeksi mainittu syunasi ruuan ennen kuin sitä nautittiin, sillä niin oli vanhan kansan tapa. Yhdenen toista luvun loppu ja tähän loppuun vaihdokas kuvaus vanhan kansanelämästä kirjoitti Juho Reijonen.