 Den svårlæsning handler om den kolde krig i 50'erne. Der vil være fokus på samspil mellem storpolitik og verdensliv. Det er en fase af den kolde krig, som ofte bliver benævnt den kolde fase i den kolde krig. Og den måde, jeg vil prøve at tilnære mig den her problematik på, er ved at se på både den store og den lille historie. Lad mig tage udgangspunkt i min egen biografi. Jeg har født i 1956 i Sælkeborgere, i centrum af Sælkeborgere, en lille træværelses lejlighed. Bård, eller som i følge af den familiær overlevering, var en tæmmelig lille og meget kolde lejlighed. Så kold, at man vågnede op. Jeg blev født i sommeren 1956 i en lille nysgapfamilie, bække min forældre var nye uddannede lærer, men allerede kort tid efter min følgel, måtte min far forlades. Han var nemlig blevet indkaldt som soldat og skulle møde på vartekaserne, hvor han skulle ligge hos artilleriet. Det betyder, at den lille familie nu kun bestod af min mor og mig, og som udviklingen var i 1956, betyder det rent faktisk, at min far kom sjældner hjem end han ville have gjort. 1966, og efterår 1966, kom nemlig til at opleve en intensivering i den kolde krig. Det vi så var, at den internationale situation blev stærk skærpet med en krise i Suez, med Israel, der laver et angreb på Egypten, og med Frankriga Storbritannien, der intervenerer, og efterfølgende med den politiske opstand i Ungarn. Det betyder for en periode, at min far ikke kunne komme hjem på årlov, og ikke kunne komme hjem til sin nyføde søn. Men lad mig vende mig til stort politikken først, før vi går videre med den kolde krig i hverdagen. 1960'erne bliver som jeg nævnt tidligere meget ofte karakteriseret som den virkelig kolde fase i konflikten. Det var her, at konflikterne fra alvor tilspidses. Vi fik i 1949 NATO-danne, som en reaktion på den udbygning af den kolde krig, som bare skete i slutningen af forørende, og hvor vestmarkterne gik sammen og danne en militære allianse, og hvor Danmark jo altså tilsluttede sig. Vi fik også en egentlig krig meget hurtigt, nemlig Korea-krigen fra 1950' til 1953, og den krig kom til at bekræfte, at vi levede midt i en stor og stærk konflikt, og den konflikt betød i meget høj grad en oprustning, en udbygning af de militære ressurser, og så videre, og den var i meget høj grad med til at skære beklimat i den kolde krig. Vi får også senere i 1950'erne den tendens til atomisering af konflikten, som jo er blevet kendetegn for den kolde krig, altså at det var en konflikt, der kunne risikere at ende i der tomeslag, som i den sidste ende måske kunne lægge hele verden øde. Den tendens til nuklearisering eller atomisering er en udvikning, vi for alvor ser opbygget i 1950'erne, sammen med omkring begrebet den massive gengældelse, som vandt amerikanske opfattelse af, og signal til Sovjetunionen, at hvis det kom til konflikt, ville man ikke tyde med at bruge hele sit atomararsenal. 1950'erne var også årene, hvor vi så befolkningerne i Østeuropa gør oprører for første gang mod den opdeling af verden og af Europa i et Øst og et Vest, i et demokratisk og kapitalistisk Vesturopa, og i et Sovjetisk domineret socialistisk Øst, og hvor befolkningerne på Øst siden altså måtte leve i diktaturer. Det så vi opstande til i Øst-Balin i 1953, og vi så det i 1956, starten ud i Polen, men sprærer sig for alvor senere på efteråret til Ungarn, hvor de bliver til en en i opstand, hvor befolkningen kommer i kamp med sovjetiske tangs. Og endelig kan man sige, at 50'erne slutter for mit vedkomne i den historie, jeg fortæller, i begyndelsen af 60'erne, i 1961 og 1962, 1961, hvor man opførte Berlinmuren, man kan sige, man opførte den Østtyske regime, og opførte en mur for at forhindre sine borger i og forlade landet. Og dermed blev Berlinmuren på mange måder et symbol støbt i betong på opdelingen mellem Øst og Vest. Og samtidig, over et efter 1962, kommer vi måske til den episode, der det tættes på at udløse en enlig atomkrig, under hele den kolde krig, nemlig den såkaldte KUBA-krise, hvor verden i 13 dage sad med spændt onnedret, og så på, hvad der ville ske om sovjetunionen ville bøje sig for det amerikanske ultimatum om, at de trække de begyndende installationer og atomvåben placeret på KUBA tilbage, eller konflikten ville være der. Heldigvis trækker man sig tilbage, vi fik ikke konflikten. Det er bagtæppet for den kolde krig i 50'erne langt hen af vejen. Lad mig nu prøve at vende mig mod, hvordan den kolde krig slog ned, kan man sige, at det trækker af verdagsfortægelserne i verdagslivet i Danmark i den progældende periode. Hvis vi fokuserer ind på forhold mellem kolde krig og verdagslivet, så er det de steder, vi kan starte, det er faktisk i selve soldaterlivet, blive militært i en kort overgang. For det, der sker i februar 1959, er nemlig noget rettet uhevert, der skal udbrødre en soldatermytteri, og som er et element i den kolde krig i den forstand, at det der sker, det er, at regeringen forlænger verneplikts tiden fra 12-18 måneder, som et resultat af de forblikkelser, som Danmark nu har fået som nyt NATO medlem. Det vægger meget store modvillige blandt verneplikte i, og der er udbrødre simpelthen på flere kaserner, et mytteri, hvor de indkaldte soldater laver optøjer, går i stregge osv. Man har diskuteret, hvem der stod bag det her, om det var kommunisterne, og som vi vil se gennemgående i den her forholdesning, er der en røde tråd i forhold til en kamp omkring de danske kommunisters indflydelse i dansk politik i den her periode? Var det kommunister, der stod bag mytterierne? Vi ved, de var aktiv, vi ved, de var imod tjenestetidsforlængelsen, vi ved, de var imod NATO. Men på den anden side er der også meget, der tyder på, at reaktionerne var meget spontane, og havde råd i det helt konkrete forhold, at mange soldater ikke ønsker at tilbringe seks måneder mere på kasernerne. Så selvom vi altså kan se, kommunisterne har været aktiv, er det svært med den viden, vi har i dag i hvert fald, at sige, at det var dem, der organiserede det. Men der var en konsekvens, der fører til fremover en stil overvåvning af de værnepligtes aktiviteter. Og overvåvning i det hele taget er noget, som vi også ser som et element, et nytt og styrket element i den kolde krig. Vi får politiets efterrattningstjeneste oprettet i 1991, som er en direkte konsekvens af det danske NATO-madhemskap, som man udløber af kommunistrygden i det danske samfund, og som også måske ses i lyset af den skærpels af den kolde krig, som jeg nævnte skete i forbindelse med udbrudet af Korea-krig i 1950. Politiets efterrattningstjeneste får både overvåvnings- og sikkerheds-opgaver, altså bliver både en overvåvnings- og en sikkerheds-tjeneste. De stod blandt andet for sikkerheds-godkendelse af de folk, som skulle have fortrolig nattepokumenter i hånden, eller de stod for godkendelsen af de mennesker, de dansker, som fik arbejde på de amerikanske baser på Grønland. Derudover var hovedopgaven for PET, at den skulle overvåve de såkaldte frontorganisationer, og igen ikke mindst kommunisterne. Politiets efterrattningstjeneste var et element i den kolde krig, var et element i at overvåve subvasive elementer, og ikke mindst kommunisterne. Og frygten var, som jo heller ikke var helt ubegrunnet på det her tidspunkt, at DKP måske i meget høj grad følger sig mere forpligtet i sin soldatiet med Sovjetunionen, eller med den danske stat. Vi ved i dag, at kommunister overleverer hemmelige dokumenter i flere omgange, selv for undres politiske navn, til sovjetiske myndigheder. På den anden side ved vi også, at en del af den overvåvning, som kommer til at foregå i 50'erne, er kommunisterne. Måske jeg også var på grænsen, at det er lovlig. Det blev flere gange slået fast, at lovlig politisk aktivitet ville ikke blive overvåvet i Danmark. Men på den anden side, må vi konstatere, at en del af den overvåvning, der fandt stadig ren faktisk må betegnet som overvåvning af lovlig politisk aktivitet. Det kp var jo ikke et ulovligt parti som sådan. På den anden side igen, er der grænser for, hvor aktive og effektive organisationen politisk efterretningstjeneste kunne være. Hvor effektivt og stærk de kunne gennemdreje lidt det danske samfund, fordi medarbejderstaden var simpelthen ganske lille. Ved indgangen til 50'erne, da tjenesten beoprette, var der måske 50 medarbejder. Og der er grænser for, hvor meget 50 medarbejder kan nå at sikre i stiklarer og overvåve. Men det som politisk efterretningstjeneste, som kan man sige, var en udløber af en forberedelse, som den sidde hans hittuffe regering havde gjort, det var, at Pett i meget høj grad arbejde sammen med den private overvågningstjeneste, som Socialdemokratiet selv havde, og som var oprettet som et element i kampen mod nazisme og kommunisme, nemlig den såkaldte arbejderens informationcentral. Her indsamlede man en masse oplysninger, overvåget det danske arbejdsmarked, overvåget især i 50'erne, konflikterne på arbejdsmarked, og kommunisterne styrke i forventen i forskellige farvelige organisationer, deres involvering i arbejdskampen osv. Og de indsamlede materialer her var af store betydning, for den måde, som Pett kunne operere og danse et overblik over aktiviteterne. Så der var altså en sammenlanding mellem det statslige og det partipolitiske private her. Det var endnu mere udtalt i forbindelse med den private overvågningstjeneste, Kaldt Firmat, som blev ledet af den tidligere modstandsmand Arne Sager, og som var en organisation, som langtændt var finansieret af danske arbejdskredse, men i meget høj grad også af amerikanerne. Og Firmat opstod sådan en blanding af et amerikansk ønske, og en dansk regeringsakcept af i en aftale med USA, at Firmat skulle have lov til at operere og indsamle efterretninger, og stå for at samarbejde med andre internationale efterretningstjenester. På den anden side, hvor man fra politisk hold heller ikke helt glad for at have en privat organisation som Firmat, der opererer udenfor det statslige system, det var på mange punkter bekymrende. Men Firmat leverer måske en af de vigtigste efterretningsinsatser, overvågningsinsatser, som blev gjort i 50'erne. Næml. da det lykkes Firmat og er været den lejlighed neden under næstformanden for Danmarks Kommunistiske Parti, Alfred Jensen. Fra den lejlighed neden under Alfred Jensen, blev der lavet en overvågning, en aflytning af Alfred Jensens lejlighed i en lang række år, i 1950'erne. Og som vi kender historien i dag, bliver leveret ganske betydelig indsigt i den måde, som DKP opererer på, og DKPs aktiviteter fra den kilde. Så overvågning og overvågningsaspektet og en sammenblanding af statslige og private interesser var altså et element, vi kender fra den kolde krig i 50'erne. Et andet element, som er meget interessant i forbindelse med den kolde krigs nedslag i hverdagen, er selvfølgelig i hvilket omfang den kolde krig og oprøstning, som Danmark skulle gennemføre, som led i NATO-medlemskabet, rent faktisk påvirke den måde, som danskerne levede deres liv, den måde, som staten brugte penge på. Hvis vi ser på den her graf, så kan vi se, at mens Forsersudgifterne i 1930'erne lå på 1% af brutufakterinkomsten, altså 1% af den samlede vætdi af den danske produktion, falder under besætelsen, men stiger sig så markant efter krigen og ikke mindst i forbindelse med Danmarks medlemskab af NATO, hvor vi i en kort periode røder helt op på 3% af brutufakterinkomsten, inden niveauet stabiliseres på omkring 2,5% af brutufakterinkomsten. Det vil sige, at det, vi oplever, er en stigning på en halvgang sammenligning med 30'erne. Det er ganske markant stigning, men er selvfølgelig også et produkt af, at Danmark prioriterer og de siddende regeringer prioriterer et militært beredskab meget højere, end man gjorde under 30'ernes neutralitetspolitik, og at man vil og går ind i NATO er nødt til at betale den regning, som medlemskabet nu en gang koster. Og endelig kan man sige, at noget af det, der er meget markant omkring koldkrigsudviklingen i 50'erne, det er frygten for atomtrusen. I genere historien lidt blandt, fordi i en lang periode er det ligesom atomproblematikken er harmløs. Altså, det er sådan lidt spændende teknologi, og det er noget, vi endda kan møde i udebladet og alle mulige andre steder, hvor man laver periodenummer omkring atombumper og atomteknologi osv. Men i slutningen af 50'erne bliver frygten for atomtrusen alligevel markant større, i tak med, at det måske siger ind, at der er en real far for, at man kan blive ramt af en atomkrig. Og kan man sige, at trusen bliver så konkret, at de danske myndigheder i 1962 føler sig kaldet til, i øvrigt ligesom de svensket myndigheder har gjort tidligere, og udsendt en enlig piæse på 32'er sider om, hvordan danskerne skal forholde sig, hvis krigen kommer, som piæsen hedder. Og med det, en husstandsomdel piæse bliver atomtrusen meget nærværende, og et element, som indgår i danskernes hverdag. Hvis jeg skal runde af omkring forholdet mellem 50'ernes kolde krig og hverdagen, så kan man sige, at den kolde krig var alle steder sådan herhverende. Fordi der var stort set ikke den dimension af samfundslivet og kulturlivet, hvor man ikke er til at kunne finde en koldkrigsdimension. Der var koldkrigselementer i økonomien, der var koldkrigselementer i forskningen, der var koldkrigselementer i den måde politiet opereret på, der var koldkrigselementer i kulturlivet. På den anden side, når vi ser på Danmark, var det også ofte sådan, at hele fenomenet omkring den kolde krig måske ikke var ret fremtrædende. Som jeg nævntidligere ser man flertal af de danske film i den her periode, så er den kolde krig nærmest total fremværende. Man kan måske endda sige, at i store dele af kulturlivet er det stadigvæk besættelsen, der fylder meget mere end den kolde krig. Måske også fordi, at den kolde krig var både ambivalent og tvittøde. På den anden side ville man som nyt NATO-medlem fra de borgerlige partier og socialdemokratiet sige, selvfølgelig meget gerne bakke op omkring det nye allianser-medlemskab. Men der var hele tiden også en frygt for, at man kunne blive trugt for langt ind i konflikten. At man kunne komme til at skulle betale for meget til oprustning. At man kunne blive trugt ind i krige andre steder. Man var heller ikke særligt interesseret i at føre den form for koldtkrigsprodukter, som amerikanerne mange steder laver op til. Fordi argumentet var, i Danmark er det virkningsløs. Vi kan ikke i Danmark forbyde kommunistpartiet med den form for demokrati, vi har. Vi kan ikke gå ud og lave en massiv kampagne om kommunisterne, som en nationalfjende. Den danske tilgang var meget mere, at det man skulle gøre, det var, at man skulle berøve kommunisterne. Grundlaget. Man skulle føre en politik, så kommunisterne ikke kunne skabe fik baggrund for at operere politisk ved, at den politiske opbakning til kommunismens mand faldt væk. På det personlige plan ser vi jo også, at kommunisterne er jo ikke en parre. Tidige af statsminister Erik Eriksen, som var statsminister begyndelsen af 50'erne, havde f.eks. tætterrelationer til kommunistpartiets leder, Axel Larsen. Så der er et dansk element i den måde, vi håndterer den koldtkrig på. Og det er det, jeg kalder den danske farvning af den koldtkrig. Og det er også derfor, selvfølgelig, at når vi studerer den koldtkrig, og den måde især den koldtkrig slår ned national på, slår ned i hverdagen på, der er vi meget ofte nødt til at lave meget nationalorienteret analyser, fordi den koldtkrig udspiller sig ikke på samme måde i Italien, som i Danmark eller i USA, som i Norden. Der har i den her forelæsning givet nogle eksempler på, hvordan samspilet mellem den store politik og den lille politik, med den store politik, og hver deres politik har fundet sted i Danmark. Og som jeg har vist, er det en kompleks og mange faceteret historie.