 De fleste mennesker har oplevet at stå ude i en mørk aften, langt fra byens lys, uden måned lys og betragtes hjernahemmelen. Og når man gør det, så er det næsten ugengåeligt, at man får øje på det lys med hvide bøgn, der strækker sig over himmelen, nemlig melkevejen. Vi kender alle sammen og har hørt om melkevejen, men det store spørgsmål er, hvad er melkevejen egentlig? Og det er det, som jeg vil beskæftige mig med i mit fordrag i dag. Jeg vil komme ind på, hvor stor melkevejen er, hvordan den egentlig ser ud, hvordan strukturen er, hvad den indeholder. Og så vil jeg til sidst omtale lidt om, hvor gammel melkevejen er. Og allerede de for omkring 400 år siden, ja, der var det gallie og gallileg, den italienske astronomen, som var den første, der rettede et teleskop mod himmelen. Da han gjorde det og kiggede på melkevejen, så fandt han ud af, at melkevejen består af stjerner. Så det er stjernerne, der fortæller melkevejens historie. Men vi skal først se på, hvordan melkevejen egentlig ser ud. Og det kan være lidt af et problem, fordi de bilder, man ser her, vi ser melkevejen, som den er optaget med et kamera på jorden. Men når man så skal finde ud af, hvordan melkevejen egentlig ser ud, så svare det til, man sidder hjem i sin stue, kigger ud af vinduet og forsøger at rejne ud, hvordan en tager i huset ser ud. Så lad os forestille os. Vi har et rumskib, der kan rejse langt væk fra melkevejen, og så betragter vi melkevejen. Her ser vi en anden galaxe i melkevejen, men det er faktisk sådan, vi forventer, at melkevejen ser ud. Det er vores målinger og antyder. Vi ser flere komponenter, vi ser en lang skive her, hvor man kan se støv og gas. I centrum af den her skive har vi det, vi kalder den centrale bule. Det er altså det, som alle stjernerne i galaxen kræser om. Og hvis man kigger rigtig godt efter, det er meget svært at se på det her billede, så kan man se en svag, lysende bond af stjerner, der faktisk har en lærmisk kuleformet fordeling rundt om galaxen. Og jeg vil komme ind på, hvad de her forskellige ting er, og jeg vil komme ind på stjernerne. Så hvis vi i vores rumskive nu rejser væk fra den her skive, vi så skiven før her, vi havde en centrale bule, hvis vi rejser op over skiven. Ja, så vil vi se noget helt andet, så ser vi nemlig noget med, vi kalder det spirale arme her, vi ser galaxens centrum, der ligger herinde, lyser kraftigt. Vi ser røde lysende områder, de områder er steder, hvor der foregår stjernedanden, så der bliver altså denne nye stjerner i det her område. Og vi kan se, at der er forskellige farver, og det er et udtryk for, hvad det er for nogle stjerner, der er på det tidspunkt. Og det er det, vi skal kigge på. En central del af det, man har fundet ud af, om faktisk rigtig mange af de galaxer, der er i universet de store galaxer, det er, at i deres centrum, der befinner sig et sorthul. Og det samme gælder for melkevejen. I melkevejens centrum, nu skal vi huske, at det her ikke er et billede af melkevejen med en anden galaxe, men ind i centrum af melkevejen, der har vi et sorthul. Og det er et tyngde kræften, der styrer, hvordan sådan en galaxe her opfører sig. Og det er også tyngde kræften fra det sorthul, der styrer, hvordan stjernerne bevæger sig i det centrale område. I melkevejen, der er det sorthul så tæt på, at vi kan måle stjernernes bevægelse rundt om det præcist. Og her, der ser vi et eksempel på det. Melkevejens centrum befinner sig lige her. Vi ser stjernerne målt over en periode på cirka 14 år, hvor de bevæger sig rundt derinde, vi sumer ind nu. Og man har fundet ud af ved at måle de her nøjagtige baner, og benytte lånene for tyngde kræften. Så har man fundet ud af, at melkevejens centrum, det sorthul, der er i melkevejens centrum, det vejer cirka 4 millioner gange mere end solen. Så det er altså en enorm tæthed af masse, der befinner sig derinde, der falder støv og gas ind i det sorthul, og udsender store mængder af røngden og garmastrolingen. Så melkevejen er simpelthen et system af stjerner, og vores egen sol og planeterne i solsystemet befinner sig i det her kalakse. Og melkevejen, hvis vi ser lidt på den i tall, så har den en diameter på 100.000 lysår. Og der skal man huske, at et lysår, det er den strækning, som lyset med 300.000 km i sekunde, kan bevæge sig på et helt år. Så det er altså en enorm, det er et enormt stort system af stjerner. Solen befinner sig i en afstand på cirka 28.000 lysår fra centrum af kalaksen. Og den bruger, ja, det store tall, det bruger 225 millioner år på at kræse den altså bundet af tyngde kræften til melkevejen, det bruger 225 millioner år på at kræse rundt om. Og vi forventer, eller vi har målt, vi har anslået, at der er omkring 200 milliarder stjerner i melkevejen PT. Det er vigtigt at forstå, at det, der har givet os informationen om melkevejen, ja, det er stjernerne, det er primært studiet af stjernerne i melkevejen. Fordi vi har gode teorier for, hvordan stjernerne er, hvordan de udvikler sig. Så for at forstå, hvad er det, vi måler, da er vi nødt til at forstå, hvordan stjernerne de opfører sig. Og vi starter her med at kigge på stjernebilledet Urieren. De fleste mennesker kender det. Vi har det karakteristiske belte, vi har skuldøren, vi har foren hernede og vi har Urierens belte her. Og jeg har valgt Urieren her, fordi det er en rigtig fin illustration, for vi ser nemlig stjerner i forskellige udviklings trin. Vi ser et område, hvor der bliver danne stjerner. Vi ser en stjerne, der er nogenlunde med i denne liv. Og heroppe ser vi en stjerne, der er mod slutningen af livet. Og jeg vil komme ind på, hvordan det er stjerneres liv for mig så. Hvad det er, jeg vil bruge for, når vi skal forstå melkevejen og melkevejens historie. Så hvis vi nu sumer ind, vi starter med begyndelsen, når stjerner bliver født. Vi har altså Urieren-toven her. Og jeg vil faktisk lige bemerke også, at hvis man har en lille kiggert, en helt almindelig prismekiggert, så kan man gå ud en efterårs- eller vinteraften. Og at kigge på det her område, at man vil faktisk kunne se, ikke helt i farve som her, men man kunne se en tåget klat hernede, som er Urieren-toven, hvor der bliver danne stjerner. Men, lad os starte med at sume ind på Urieren-toven. Det gør vi med, at vi hjælper hobbelt rumteleskopet, som det her, som har taget det her billede. Og I kan se, at der er forskellige indsæt her, hvor vi har sumet ind på områder, i forskellige områder i den her støv og gas-tåve. Så stjerner, det bliver altså dannet ud af støv og gas. Det er vigtigt at få at vide. Yderligere, så kan man se mange stjerner rundt omkring i billedet. Det er unge nye dannede stjerner, som de har dannet i den her, jeg godt lige at kalde en stjernefabrik eller en fødselsdue. For det er virkelig det, der er det helt vigtige omkring Urieren-toven. Her bliver der dannede stjerner. Og det, vi kan se ved de her forskellige, det er de lidt forskellige stadier. Nogen af de her stjerner er sandsynligvis, at der er ved at danne planeter. Så de får måske et lille solsystem. Og når stjernerne bliver dannet, så det, der sker, det er, at kærnereaktionerne i det indre går i gang. Det omdanner brindt til helium. Og stjerne begynder at lyse kraftigere og kraftigere i de første fase. Og når stjerne når sin så normale lysstyrke kan vi kalde det, så brenner den det støv og gas rundt om stjernen væk. Det bliver blæst væk af strålingsstrykket. Og så ducker den ud, så ser vi den ducker ud af skyen. Da bliver dannet mange flere stjernerne, vi umiddelbart kan se det her, fordi de gemmer sig inden bag de her gas- og støvskyer. Vi kan ikke se den, så skal vi observere i indfordret lys. Hvis vi så går videre, det her, det var, hvordan stjernerne bliver født, eller de områder, hvor stjernerne bliver født, så vil jeg prøve at vise, hvordan vi fremstælde schematisk, hvordan en stjern som solen, hvordan livsforløbet fra 0 til ca. 11-12-13 milliarder år, hvordan det forløber for solen. Så på den her figure, der ser vi solen, der for 4,5 milliarder år siden blev dannet ud af en gas-sky, den trakser sammen og begynder lys med kerneprocessor. Og så den tid, der så har gået i siden da, ja, der er stor at se, at det ikke rigtig skete ret meget. Solen lyser med nål under konstant lysstyrke. Det er forsøgt at vise det her på figuren. Den bliver en lille smål større, kan man se, så solens lysstyrke vokser, solens radiosvokser, og det sker på grund af kerneprocessorne i det indtry. Den her omdannelse er brindt til helium, den ændrer den indtryk struktur, og for at sternen er i balance for at den ikke eksploderer eller trækker sig sammen, ja, så er den nødt til at justere sin struktur, og det gør den blandt andet ved at den ændrer størrelse. Og faktisk mod slutningen af dens liv, for solen vil det sige 9-10 milliarder år, der er der ikke rigtig mere brændstof, der er ikke mere brindt tilbage i det centrale område. Og der er nødt til at gøre noget dramatisk, for den får besvær ved at lave energi. Derfor udvidder den så meget, meget kraftigt. Og den tid, der går her til de cirka 10 milliardere år, det kan vi sådan sige, det er stjernes livtid, for når først stjerne er nødt til udvidelsesfasen, ja, så er det måske kun 1 milliardere år tilbage, når vi taler om stjerner som solen. Efter under udvidelsesfasen, der vil solen, der vil den vokse og blive, ja, dem faktisk når næsten ud til jorden, så er det nok slut med liv på jorden på det tidspunkt i hvert fald. Og efter cirka 1 milliardere år vil de yderste dele blive kastet af, og de vil, gasen vil blive spredt ud i rummet, og vi vil se kærnene af solen i det her tilfælde. Vi vil se, den vil blive blotlagt, og vi vil se en meget varm kærne, der lyser kraftigt. Og det er faktisk et helt generelt fenomen for stjerner, der ikke er alt for tung, så stjerner, der er måske oppe til 8 gange solens masse, deres livsforløb er cirka som beskrevet her. Og vi skal prøve at se, hvordan det ser ud fra andre stjerner, og hvordan det ser ud, når de ender deres liv. Her ser vi to eksempler på det, der findes tusindvisa eksempler, men der er ikke klassen her på skærmen. Vi kan se aferglasnepula og katteøjetogen på dansk. Det er to eksempler på, hvordan nogenlunde det vil se ud, når solen slutter sit liv. Så vi ser her gassen, som er blevet kastet af i tilfældet her med katteøjetogen. Der regner man med, at den stjerne, der var før den begyndte at smide det yderste lag, er den vejret cirka fem gange så meget som solen. Tilbage nu i centrum, er der en stjerne eller resten af den her stjerne, som vejer cirka en solmasse. Så den har altså smidt omkring fire gange solens masse ud i det interste lag, rum på rummet mellem stjernerne. Og lige nu, hvis man måler på den, så ser man, at stjernen den er cirka 80.000 grader på overfladen. Det var den slet ikke, da den så at sige, levede sit normale liv, og den hed Brindt til Helium. Så det er fordi, vi har kastet gaslagene af, vi ser ind i de varme områder. Men det, der sker nu, er, at stjernen den producerer ikke energi længere, så vi ser bare, at en stjerne, der køler af, stråler sin overskydende varmeenergi ud i universet over en periode på, ja, i det her tilfælde vil det være flere miljarder over, før den når ned på nogle temperaturer, som vi kan sige, af noget, vi kender, altså 2, 3, 4.000 grader varme. Så det er altså slutfasserne for små stjerner. Det er måske lidt forkert udtryk at sige små stjerner. Solen er kæmpestor og sammenligende med jorden, og 8 gange solens masse er endnu større selvfølgelig, men der findes faktisk stjerner, som er måske 20, 30, 40, 50, op til 100 gange solens masse. Og de ender deres liv, og deres livsforløb er lidt anderledes. Her ser vi et eksempel på det. Det er krabbetogen, som er resten af en stjerne, der er exploderet eller først bliver observeret fra jorden i år 1054. Det er en stjerne, der har endt sit liv som en su, det vi kalder en supernova, så den er, den befinner sig herinde, resten af den, det er en neutron stjerne kalder man det, men sådan en stjerne, når den ender sit liv, så exploderer den og bliver stort set til indtegjord. Den kaster igen stoff ude i rummet, ude mellem stjernerne, alt det stoff, der har været inde i kernereaktionsovnen. Så det har altså været igennem, det er ikke længere kun brind og helium, men nu består det også af andre grundstoffer, ild og natrium, og kvalitstof, ugeran og mange forskellige ting, jern. De bliver spredt ude i rummet mellem stjernerne, og det indgår faktisk i en cyklus, fordi noget af det her gas vil møde andre gaskyre og støvskyre, det vil blive optaget i de her støvskyre, og så vil det indgå i dansen af de nye stjerner. Og faktisk er det sådan, at alle de grundstoffer, der omgiver sig her på jorden, all det materiale, som jorden har lavet af på nære brind og helium, alt det materiale, det stammer fra stjerner, og det er det hele vellermærke, der stammer fra stjerner. Så på den måde, da kan man sige, at jorden og menneskene og livet på jorden, det er stjernes støv eller aske fra stjernerne, som har danet livet. Så uden stjernerne, ingen liv på jorden, ingen jord. Og et spørgsmål i den forbindelse, som jeg synes er interessant, det er, at vi ved altså, at vi skal have tidligere generationer af stjerner, som skal når lystiske, når døg, hvor lang tid er det egentlig gået, fra universet bliver skabt, og til at vi fik danet solen, vi ved jo solen er 4,5 milliardere år, det kan vi måle ude fra målinger af vores jordklod. Så for at finde ud af det, da har vi brug for at kigge på nye typer objekter. Vi ser her stets syv stjerne, plejerderne, som alle kender, tror jeg, ude fra stjernehemlen, den kan også ses om efteråret her for Danmark. Vi har brug for stjernehåpene til at fortælle os noget om, hvor gamle stjerner er, og hvor gamle specielt de elste stjerner i Melkevejen er. Fordi de elste stjerner fortæller jo sådan set, hvornår Melkevejen bliver danet. Og plejerderne er faktisk ikke så godt et eksempel på det, fordi plejerderne er en stjernehåp, de er ca. 100 millioner år gamle de stjerner. Men det, der er vigtigt omkring stjernehåpene, det er, at alle stjernerne i stjernehåpen, de er lige gamle, fordi de er danne på samme tid. Og vi ved fra stjerneudviklingen, da ved vi jo, at afhængige er, hvad massen er, så gråter forskellige tider fra stjerne bliver født til den norden her udvidelsesfase. Så hvis vi kan finde ud af, hvorfor nogle stjerner der er i stjernehåpene, så kan vi også se på de forskellige stjerner, hvem der er nået til udvidelsesfasen, og ud fra det bestemmer alleren. Og så kan vi fortælle på, hvad alleren er, vi har sammenlignet med teoretiske stjernemodeller, som vi har beregnet i computeren. Her var altså syv stjerne, og man skal bare lægge mærke til, at der er forskellige stjerner af forskellige lysstyrker. Det her er den, der lyser kraftigt. Så det er faktisk den tungeste af stjernerne, som vi ser på det her billede. Den er noget længst, den udvikler sig hortist, simpelthen fordi den er tungest. Den kan have kraftig energiproduktion i centrum, meget kraftigere end de lette stjerner. Men når vi skal have fat i de ældste stjerner, så er vi nødt til at gå til en anden slags stjernehåp. Næmne i dem, der havde de kuleformede stjernehåpere, og det måske normalisere er det her billed. Det er måske rimelig overlyst. Hvis man går lidt væk, så ligner det en kule af stjerner. De vil holde sammen i den her kule af deres fælles, deres indbyrdes, tyngde kraft. Og det her er et eksempel på en stjernehåp. Den her, den hedder Omegas Centauri. Det findes i stjernebillet Kentaueren. Der er flere millioner stjerner i den her stjernehåp. Og det, der kendetegner dem, er, at de her er stjerner de gamle. Det er lidt svært at se sådan overlig her, så man kan zoom ind. Vi kan prøve her at se på forskellige områder af stjernehåpen. Så det her er altså 9 forskellige områder, der er pilet ud af det beforgående billede. Det kan tilhæves at se på detaljerne. Vi kan vælge at tage billedet her i midten. Der kan man altså se, der er små svage stjerner. Der er stjerner, der lyser kraftigt. Der er også lidt forskellige farver. Og det er altså et udtryk for, at de små stjerner, det er de stjerner, der ikke er noget ret langt i deres udvikling. Det er de lette stjerner. Stjerner som solen. De er stadigvæk i den fase af deres liv, hvor de brænder brindt til hele dem. De er lidt kraftige af stjerner. Det var altså dem, da den her stjernehåp blev født, vejret lidt mere end de andre. Så de har udviklet sig hårdtider. De nåede til deres udvidelsesphase. Og det er det, vi udnytter til at bestemme aleren. Så hvad er aleren? Ja, der findes cirka 150 kulehåbe i Melkevejen. Og vi har faktisk fået en ud af, at de har stort set den samme aler alle sammen. Cirka 12 milliarder år, måske med en variation på en milliarder år til hver side. Så Melkevejen er altså, solen er, ja, solen var 4,5 milliarder år, men Melkevejen er altså næsten 3 gange så gammelt som solen. Så der har været flere eller mange generationer af stjerner, som har leveret det materiale, vi kommer ud af her på jorden og i solsystemet. Så det er altså en del af election, at Melkevejen er virkelig et system af mange, mange, mange stjerner. Og for at zoomere op her, så starter vi altså med at kigge på Melkevejen. Vi starter med at se den ud frem, nu bevæger vi at stille og roligt ind mod centrum. Centrum er her. Vi kan se gas skyderne, de mørkere område, hvor vi ikke kan se stjernerne. Det er altså der hvor lyset ikke kan komme igennem. Vi kommer stille og roligt ind, vi kan se en gas tåge her hvor det får går stjernedanden. Vi ser de forskellige stjerner. Nogle er lyset så kraftigt og får gasen rundt om, så til at lyse op i forskellige farver og også forskellige materialer. Og her ser vi en kulehub, det ligger ikke så langt fra Melkevejens centrum. Igen en kulehub med fantastisk gamle stjerner, 12 billioner over. Tusind vis af stjerner, som vi ser her. Og det er det, som jeg vil sige, der er hovedhistorien i det her. Melkevejen, som vi ser her, består altså af en kæmpe variation af objekter. Der er små stjerner, der er store stjerner, den strækker sig over 100.000 lysårer. Stjernerne kræser rundt om det her centrum af Melkevejen. Og de tidligere generationer af stjerner, de har leveret det stof, som vi alle sammen består af. Så næste gang, man går ud, kigger på himlen en mørk aften. Så tænk på det fascinerende, at vi er børn af stjernerne. Og de stjerner, vi ser på himlen, er de datterer, de ældste aften, datterer helt tilbage. Til kort tid efter universet blev skabt for 13,8 milliarder år siden.